Справа № 135/132/17 Провадження № 22-ц/772/1544/2017Головуючий в суді першої інстанції Корнієнко О. М.
Категорія 54Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,
суддів:Ковальчука О.В., Міхасішина І.В.,
при секретаріКирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) «Біолік» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ПрАТ «Біолік» на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року,

у с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ОСОБА_6 звернувся в суд 8 лютого 2017 року.

Зазначав, що 05.12.2015 року він був прийнятий охоронником в дільницю охорони на ПрАТ «Біолік», де працював по 14.01.2017 року. З 14.01.2017 року його звільнили з роботи у зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки роботодавцем при звільненні не було враховано його переважне право залишення на роботі, порівняно з іншими працівниками, які залишились працювати. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» він має переважне право залишення на роботі у разі скорочення чисельності або штату працівників. Позивач вказав, що він повідомив про свої пільги керівництво завчасно. Також вказав, що його звільнення не було погоджене із профспілкою. Посилаючись на ці обставини та положення статей 40, 42, 235 КЗпП України, просив поновити його на роботі, та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року позов задоволено.

Ї

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_6 з роботи, що здійснено на підставі наказу № 4к § 2 від 10.01.2017 року у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, виданого директором ПрАТ «Біолік».

Поновлено ОСОБА_6 на посаді охоронника дільниці охорони ПрАТ «Біолік» з 14.01.2017 року.

Стягнуто з ПрАТ «Біолік» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2017 року по день ухвалення судом рішення в розмірі 5196,29 грн., з утриманням при виплаті вказаної суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Рішення в частині поновлення на роботі відповідно до ст. 367 ЦПК України, ст. 235 КЗпП України допущено до негайного виконання. Стягнуто з відповідача ПрАТ «Біолік» на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн.

У апеляційній скарзі ПрАТ «Біолік», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Стягнути з Державного бюджету України на користь ПрАТ «Біолік», сплачений судовий збір в розмірі 1408 грн.

Позивач заперечував доводи апеляційної скарги через їх безпідставність та просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду в частині поновлення на роботі залишити без змін. При цьому зазначав, що він вважає неправильним розмір стягнутого на його користь розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки його слід було нараховувати виходячи із мінімального розміру зарплати встановленого з 1 січня 2017 року. У письмових запереченнях від 24 травня 2017 року, поданих після відкриття апеляційного провадження у справі, позивач ставив питання про ухвалення нового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення виходячи із наступного.

У відповідності до положень статті 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Із судового рішення вбачається, що воно по суті є правильним і справедливим, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Судом першої інстанції встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_6 з 05.12.2015 року був прийнятий на роботу охоронником в дільницю охорони на ПрАТ «Біолік», що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с. 6).

11.11.2016 року директором ПАТ «Біолік» ОСОБА_8 видано наказ № 124 к про скорочення штату працівників, згідно якого вирішено, зокрема, скоротити посади охоронник - 2 штатних одиниці та запропонувати працівникам, що підпадають під скорочення штату переведення за їх згодою на інші, при наявності, посади (а.с. 52).

Штатним розкладом ПрАТ «Біолік» від 01.06.2016 року затверджено 4 штатних одиниці охоронників. Встановлено, що 1 штатна одиниця була вакантною. Фактично працювало три охоронники - ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10.

Згідно з наказом №113а від 08.11.2016 року у зв'язку зі звільненням по скороченню штату охоронників дільниці охорони створено комісію для визначення осіб, які можуть бути звільнені по скороченню штату, в складі: ОСОБА_11; ОСОБА_12; ОСОБА_13; ОСОБА_14 (а.с. 106, 107).

11.11.2016 року охоронника ОСОБА_6 було повідомлено про те, що посада, яку він обіймає скорочується з 14.01.2017 року і він підлягає звільненню. Водночас ОСОБА_6 повідомляється, що у ПрАТ «Біолік» немає вакантних посад, що відповідають його кваліфікації, а також вакантних нижчих і менш оплачуваних робіт (а.с. 51).

Встановлено, що ОСОБА_6 подав на ім'я директора ПрАТ «Біолік» ОСОБА_8 заяву від 05.01.2017 року про те, що він має пільги як дитина війни щодо переваги на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників (а.с. 7, 8).

Згідно наказу № 4 к § 2 від 10.01.2017 року, виданого директором ПрАТ «Біолік» ОСОБА_8, вирішено звільнити з роботи ОСОБА_6, охоронника дільниці охорони, з 14.01.2017 року, у зв'язку із скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою йому грошової компенсації за невикористані відпустки та вихідну допомогу, згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі його одного середнього місячного заробітку (а.с. 107).

Вирішуючи судовий спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що звільнення ОСОБА_6 було проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки позивач мав переважне право на залишення на роботі, відповідно до вимог частини 3 статті 42 КЗпП України та статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», порівняно з іншими працівниками на посадах охоронників, а оскільки відповідачем цього не було враховано при звільненні ОСОБА_6, то таке звільнення є незаконним і відповідно до вимог статті 235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та ґрунтуються на правильно застосованих нормах матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду і не дають правових підстав для скасування правильного рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Надання переваги в залишення на роботі працівників ОСОБА_10 та ОСОБА_9, на підставі пункту 2 частини 2 статті 42 КЗпП України є помилковим і ґрунтується на неправильному розумінні положення цього закону, оскільки йдеться про перевагу особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, а отже за змістом та суттю цієї норми права йдеться про сім'ю в розумінні більше ніж одна особа, оскільки йдеться про наявність в сім'ї інших працівників з самостійним заробітком.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині, щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, не можна вважати такими, що ґрунтуються на законі.

Не можна погодитись із доводами апеляційної скарги про те, що суд у порушення вимог частини 1 статті 11 ЦПК України фактично вийшов за межі заявлених підстав позову.

Відповідно до змісту положень норм процесуального права підстави позову це обставини на які позивач посилається обгрунтовуючи свої вимоги.

Зміст позовних вимог та обставини, на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог, зокрема те, що позивач має переваги перед іншими працівниками при скороченні чисельності або штату, в силу вимог статті 235 КЗпП України та положень частини 4 статті 10 ЦПК України, статті 213 цього Кодексу, дають правові підстави суду першої інстанції для з'ясування всіх обставин справи у тих межах у яких заявлені позовні вимоги. Такими вимогами у цій справі є поновлення на роботі, а тому суд зобов'язаний з'ясувати всі обставини, що стосуються обставин звільнення позивача з роботи з метою перевірки їх відповідності вимогам закону.

Однією із підстав позову позивач вказав наявність у нього переваги при скороченні чисельності або штату працівників, яка встановлена спеціальним законом. Ця обставини, як установив суд, є достатньою самостійною підставою для задоволення позову, а тому наведені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не є правовою підставою для скасування рішення.

Суд обґрунтовано перевірив застосування відповідачем норм матеріального права при вирішенні питання скорочення чисельності або штату працівників в межах предмету позову заявленого позивачем та обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність застосування положення пункту 2 частини 2 статті 42 КЗпП України при вирішенні відповідачем питання щодо переваг працівників ОСОБА_9 і ОСОБА_10 перед іншими працівниками при звільненні за скороченням чисельності або штату, зокрема перед позивачем ОСОБА_6

Щодо заперечень позивача проти рішення в тій частині, що судом неправильно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, то позивачем рішення суду у цій частині не оскаржувалося, відповідно апеляційне провадження не відкривалось. За цих обставин доводи позивача у встановленій законом формі та відповідного змісту відповідачу не направлялись, а тому немає підстав для розгляду судом цього питання у цьому судовому засіданні.

Позивач не втратив права на оскарження в апеляційному порядку цього рішення в тій частині, з якою він не погоджується.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції є правильним і справедливим та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Біолік» відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді : /підпис/ В.А. Іващук

/підпис/ О.В. Ковальчук

/підпис/ І.В. Міхасішин

Згідно з оригіналом

Суддя В.А. Іващук