Справа № 148/159/17 Провадження № 22-ц/772/2426/2017Головуючий в суді першої інстанції Штифурко Л. А.
Категорія 23Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягненням коштів,

за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2017 року,

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягненням коштів. Посилається на те, що 25.11.2016 року між ним та відповідачем був укладений договір № 192 фінансового лізингу, згідно умов якого ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавець, взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування ОСОБА_2, як лізингоодержувачу, на строк та на умовах передбачених договором. Предметом договору фінансового лізингу є транспортний засіб марки «ЗАЗ ФОРЗА», комплектація «Люкс», об'ємом двигуна 1,5, тип КПП «механіка», привід «передній». Згідно п. 8.2 договору сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 8150,85 доларів США, що еквівалентно 280 550,00 грн. Згідно п. 1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, - сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 договору.

На виконання умов договору лізингу ОСОБА_2 внесені на рахунок відповідача кошти в розмірі 15298,50 грн. як комісію за організацію договору фінансового лізингу №192 від 25.11.2016 року.

Разом з тим, позивач вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу №192 від 25.11.2016 року не відповідає вимогам закону та порушує його права як споживача фінансових послуг, оскільки на час його укладення відповідач не мав відповідного дозволу (ліцензії) на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, як це вимагає п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також, договір фінансового лізингу укладений без нотаріального посвідчення. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про недійсність договору, а тому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №192 від 25.11.2016, укладений між ним та відповідачем та стягнути з відповідача на його користь сплачену комісію в розмірі 15298,50 грн., а також покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_2 15 298 гривень 50 копійок сплаченої комісії.

Стягнуто з ТОВ «Єврокар Україна» в дохід держави 1600 гривень судового збору.

В решті позов залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Єврокар Україна» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.11.2016 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 192.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.3 даного договору ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавець, бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб марки «ZAZ Forza», комплектації «Lux», об'ємом двигуна 1,5, тип КПП «механіка», привід «передній», у власність та передати його у користування позивачу, як лізингоодержувачу. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними зобов'язань по ньому. Строк лізингу починається з моменту передачі предмету лізингу та підписання акту приймання-передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком № 3 до договору. Дія договору припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачем, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, чи в інших випадках передбачених законом (пункт 2.1 договору).

Згідно п. 1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, - сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

У пункті 8.2 договору сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору становить 8154,85 доларів США, що еквівалентно 280 550,00 грн.

Пунктами 12.1, 12.2 договору передбачена відповідальність лізингоодержувача у разі розірвання договору за його бажанням, а також в разі розірвання його лізингодавцем в односторонньому порядку. Визначено порядок повернення авансового платежу та сплату штрафів в разі дострокового розірвання договору з боку лізингоодержувача.

На виконання умов договору лізингу ОСОБА_2 25.11.2016 року сплатив на рахунок відповідача ТОВ «Єврокар Україна» комісію за організацію договору фінансового лізингу в розмірі 15298,50 грн., що підтверджується копією квитанції 0.0.659289768.1 від 25.11.2016 року (а.с. 14).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з правових підстав, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 215, ст. ст. 227, 799, 806Цк України та ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", з чим погоджується і судова колегія.

Так, за змістом до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України є обов'язковою для врахування судом при ухваленні рішення.

З аналізу законодавчих норм, що врегульовують відносини фінансового лізингу та встановлених обставин суд першої інстанції правильно вважавнеобґрунтованими доводи представника позивача в судовому засіданні про те, що укладений між сторонами договір підлягає визнанню недійсним через несправедливість його п.п. 12.1 та 12.2 для позивача, оскільки така обставина може бути підставою для визнання недійсними лише цих положень, а не самого договору.

Крім цього, суд першої інстанції, встановивши, що укладений між ТОВ «Єврокар Україна» та ОСОБА_2 договір фінансового лізингу №192 від 25 листопада 2016 року підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки до нього застосовуються загальні вимоги щодо найму, купівлі-продажу транспортного засобу, однак нотаріально посвідчений не був, тому обґрунтовано виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до роз'яснень, викладених у абз. другому п. 4 та абз. 2 п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що оскільки укладений між сторонами 25.11.2016 року договір фінансового лізингу є нікчемним, тому підстав для його визнання недійсним немає, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Місцевий суд дійшов вірного висновку про застосування наслідків даного нікчемного правочину та правильно вирішив стягнути з відповідача на користь позивача сплачену останнім на виконання договору фінансового лізингу комісію в розмірі 15 298 грн. 50 коп.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч. 2 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно вимог ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання договору недійсним. Зокрема, згідно ч. 5, п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Аналіз норми ст. 18 цього Закону дає підстави для висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що укладений між ТОВ «Єврокар Україна» та ОСОБА_2 договір фінансового лізингу №192 від 25 листопада 2016 року нотаріально не посвідчений, тобто є нікчемним, та містить несправедливі умови, які у порушення принципу недобросовісності встановлюють істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві, а тому обґрунтовано присудив позивачеві кошти, сплачені ним на виконання нікчемного правочину, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують, а ґрунтуються на власному довільному тлумаченні норм закону та правових висновків Верховного Суду України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими та вірно застосовані судом при вирішенні даного спору.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з посиланнями суду першої інстанції у рішенні на відсутність у відповідача ліцензії на зайняття діяльністю з надання будь-яких фінансових послуг, посилаючись на положення ч. 1 ст. 227 ЦК України щодо недійсності правочину юридичної особи, вчиненого нею без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки місцевий суд помилково не взяв до уваги те, що відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг», Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 22.01.2004 № 21, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 липня 2005 р. за № 761/11041, на час укладання спірного договору ТОВ «Єврокар Україна» мало право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується публічною інформацією з Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфери ринків фінансових послуг від 14.06.2016 р.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 року № 913, яка набрала чинності 10 грудня 2016 року, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) у частині, що стосується суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу є помилковими, проте, у даному випадку за часткового задоволення позовних вимог, на правильність вирішення даної справи по суті вони не впливають.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат відповідно до вимог ст. ст. 88 ЦПК України. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону. При цьому, доводів щодо неправильності вирішення місцевим судом розподілу між сторонами судових витрат апеляційна скарга не містить.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з кінцевим висновком суду першої інстанції та переконана, що дане рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ О.Ю. Береговий

Згідно з оригіналом: