Справа № 461/7674/16 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/1970/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг,

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржило ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Вважають рішення прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що судом не взято до уваги та відхилено всі докази позивача щодо предмету позову, визнано їх неналежними та недопустимими. Зазначають, що відповідач в судовому засіданні не заперечував сам факт отримання ним послуг, заперечуючи тільки його вартість, хоча не оскаржував рішення органів місцевого самоврядування щодо встановлених тарифів. Крім цього, вказують на те, що відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що така особа повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що від неї та іншого відповідача до суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу із викладом правової позиції стосовно спору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, відповідача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 62 ЖК України, ч.1 ст. 16, ст.1, ст.19, 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», виходив з того, що у квартирі № 16 будинку №5 на вул. Гоголя у м.Львові проживає ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Вищевказана квартира належить відповідачам на праві власності. Вказаний будинок знаходиться на балансі виробничого підрозділу «Львівське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Львівська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується довідкою №1269 від 15.07.2016 року. Позивач надає відповідачам послуги з центрального опалення квартири, підігріву води, а також послуги з утримання будинку і прибудинкової території здійснюючи нарахування плати за такі. Крім цього, як встановлено судом договір про надання житлово-комунальних послуг між сторонами укладений не був, що є порушенням вимог законодавства. В судовому засіданні відповідач неодноразово наголошував на обов'язку зі сторони позивача укласти з ним відповідний договір, доказів на ухилення відповідачем від укладення договору представником позивача надано не було. Судом, також, встановлено, що, як на докази в підтвердження позовних вимог, позивач покликається на довідку про нарахування та заборгованість за квартплатою та комунальних послугах, згідно якої станом на 01.06.2016 року відповідачі заборгували позивачу за період з січня 2014 року по травень 2016 року 8068,05 грн. за оплату квартирної плати, 18093,07 грн. за надання послуг з централізованого опалення, 412,80 грн. за надання послуг постання гарячої води, а всього 26573,92 грн. При цьому станом на січень 2014 року за відповідачами вже рахувалась заборгованість за квартирну плату в розмірі 2522,52 грн. З наданої довідки також вбачається, що відповідачами сплачено 1300,00 грн. Однак судом не взято таких доказів до уваги, як належних та допустимих. Так, сторона позивача скористалась своїми процесуальними правами на власний розсуд та жодного належного та допустимого доказу на обґрунтування правомірності стягнення оплати за житлово-комунальні послуги в зазначеному розмірі не надала. Тобто, з вищевказаної довідки не зрозуміло, яким чином нараховувалися позивачем суми до стягнення, за які саме послуги відповідачами сплачено заборгованість, чому позивачем нараховано заборгованість за надання послуг постачання гарячої води лише за чотири місяці. В матеріалах справи містяться документи, що суперечать один одному, не можуть з достовірністю свідчити про фактичні обставини справи і тому не можуть розглядатися в якості доказів. Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачі неодноразово зверталися до позивача щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг. Враховуючи вищевикладене, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він покликався, як на підставу своїх вимог, тому суд вважав вимоги позивача безпідставними та не обґрунтованими, а відтак у задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів, вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказане є правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2951цс15 від 20.04.2016 року та посилаючись на вказане, а також на наявність доказів про надання житлово-комунальних послуг відповідачам, про стягнення яких подано позов, а також докази про вірне нарахування суми заборгованості позивач просив задовольнити апеляційну скаргу та відповідно ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що такі доводи скарги суперечать дійсним обставинам, що мають значення для справи та апелянтом помилково звернуто увагу на обставину, яка по суті не є істотною у даному спорі.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, що відповідачі проживають у квартирі та є власниками такої у будинку, що знаходиться на балансі ВП «ЛБМЕУ» РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Львівська залізниця» та позивач дійсно надає відповідачам житлово-комунальні послуги, про стягнення суми заборгованості за надання яких ним подано позов.

Крім цього, як вірно встановлено судом та не спростовано позивачем відповідачі, неодноразово звертались до позивача про укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг у період з 2006 по 2016 рік (заяви звернення відповідачів а.с. 52-74), однак позивач, порушуючи вимоги закону, а також локальних рішень органу місцевого самоврядування (рішення Львівської міської ради №96 від 17.02.2012р., №509 від 14.06.2013р., №82 від 31.01.2014р., №272 від 27.04.2015р. а.с. 191-201), які містять вимоги до позивача про укладення зі споживачами таких договорів по суті ухиляється від укладення таких договорів.

Вказане, тобто відсутність конкретних договірних умов, визначеності та чіткості у нарахуваннях плати за житлово-комунальні послуги, надіслання вимог про оплату послуг із тривалими затримками (від трьох до шести місяців), відсутність відповідей на звернення з приводу нарахованих сум та надання розяснень спонукало відповідачів у 2014 році до часткової оплати житлово-комунальних послуг, а згодом і до припинення такої оплати, про що позивача було ними повідомлено письмово (а.с. 39-51 звернення та частково відповіді на такі). При цьому, у своїх зверненнях, які наявні у матеріалах справи відповідачі звертались про здійснення належного перерахунку сум за надані послуги, які за їх підрахунками значно завищені (розрахунки плати за комунальні послуги здійснені відповідачами а.с. 47-51 заперечень на позов, а також а.с. 178-190 заперечень на апеляційну скаргу).

По суті відповідачі не заперечують надання їм послуг та необхідність оплати такої та частково здійснювали таку. Однак, зважаючи на: відсутність чітких розяснень щодо нарахованих сум; відсутність письмового договору про надання послуг із чіткими умовами, які б давали можливість передбачити плату за надання послуг та її розмір; ненадання певних видів послуг про нарахування плати за які йдеться у вимогах позивача чи надання таких недостатньої якості, про що вони звертались до позивача, відмовляються оплачувати суми нарахованої заборгованості у вказаному позивачем розмірі.

При цьому відповідачі навели ряд аргументів, які дійсно стверджують про невірність та неточність здійсненого нарахування за комунальні послуги та такі доводи позивачем не спростовані.

Так, єдиним доказом на підтвердження розміру заборгованості є довідка позивача про нарахування та заборгованість по квартплаті та комунальних послугах (а.с. 5). Із копії такого документу не вбачається, у який спосіб та з врахуванням яких складових здійснено щомісячні нарахування заборгованості по кожному із видів послуг, про стягнення заборгованості за надання яких подано позов, а відповідачі таке нарахування заперечують.

По-перше, що стосується нарахування заборгованості з утримання будинку та прибудинкової території (у довідці квартплата). Предмет позову становить період заборгованості з січня 2014 року по травень 2016 року. Однак у довідці додатково нараховано 2522,52 грн. за інший період. Доказів про те за який така нарахована та за які послуги і з яких розрахунків, позивачем не подано із поясненням представника позивача про відсутність відповідною програмного забезпечення у період нарахування такої заборгованості. Натомість відповідачами, незважаючи на те, що така сума не входить в предмет доказування, оскільки виходить за межі позовних вимог надано докази про оплату житлово-комунальних послуг у періоди, що передували 2014 року на спростування такого нарахування (а.с. 75-94).

Що стосується спірного періоду позивачем не подано доказів на підтвердження того із розрахунку якого тарифу, виходячи із яких конкретно, вихідних даних про площу, надані послуги, тощо здійснено таке нарахування. Не надано таких ні у суді першої інстанції, ані у суді апеляційної інстанції та клопотань про витребування таких не заявлялось.

Що стосується нарахування плати за підігрів води, то за спірний період здійснено нарахування лише за серпень-жовтень 2015 року, при цьому відповідачі ствердили про те, що користуються гарячою водою постійно, крім цього у них наявний лічильник для нарахування плати за цей вид послуг.

Окрім цього, що стосується нарахування послуги з теплопостачання, як ствердили відповідачі за надання таких послуг їх розрахунок плати складає значно меншу суму, ніж здійснено позивачем. При цьому подано деталізовані розрахунки, про які йшлося вище та позивачем не спростовано (а.с. 47-51 заперечень на позов, а також а.с. 178-190 заперечень на апеляційну скаргу). При цьому згадана довідка знову ж не містить даних про те як здійснено помісячні розрахунки за надання такої послуги.

Також, невірність нарахування відповідачі обґрунтовують по-перше відсутністю лічильника у будинку, у якому вони проживають; крім цього, вони вказують на те, що значна частина квартир у будинку відключена від теплопостачання та площа, яку займають такі враховується при здійсненні нарахування їм за цю послугу. Окрім цього, що теж є істотним позивачем здійснюється нарахування із опалювальної площі 7415,4 кв.м. (відповідь позивача на звернення відповідачів а.с. 55) при цьому площа будинку, згідно інвентарної картки обліку основних засобів житлового будинку відповідачів а.с. 190 становить 7263,6 кв.м., що є меншою. Пояснень щодо вказаної розбіжності позивачем не подано ні у письмових поясненнях ні усних у судовому засіданні його представником.

Крім цього, згідно відповідей позивача на звернення вбачається невідповідність даних щодо нарахування даної послуги, що теж свідчить про недоведеність позовних вимог. Так, згідно відповіді від 16.03.2016 року №524 (а.с. 187) коефіцієнт теплового навантаження будинку 0,5145 Гкал/год, опалювальна площа ж 5753 кв.м.; згідно листа №1541 від 25.08.2015 року (а.с. 188) коефіцієнт теплового навантаження будинку 0,45527, опалювальна площа ж 4296,7 кв.м.; згідно листа від 22.04.2016 року (а.с. 189), як вказувалась загальна опалювальна площа будинку 7415,4 кв.м., опалювальна площа ж житлових приміщень 5898 кв.м. Жодних доводів на спростування таких розбіжностей позивачем не наведено.

Зважаючи на вказане, судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні позову фактично за недоведеністю позовних вимог, а не за безпідставністю таких, що не позбавляє позивача звернутись до суду про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за спірний період, однак після здійснення відповідного, вірного розрахунку із наданням доказів на підтвердження такого.

Вказане свідчить про законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції, правильне застосування ним норм матеріального закону, про які йшлося вище та необхідність залишення рішення без змін та відповідно відхилення апеляційної скарги у звязку із безпідставністю її доводів .

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_5