1Справа № 335/9407/17 2/335/1724/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Войтович Г.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Зінченка С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

У серпні 2017 р. ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що у період з 27.04.1986 по 12.11.1987 він проходив військову службу. Відповідно до архівної довідки від 02.08.2016 № 6/3/1-1019 він отримав поранення 08.04.1987 при виконанні урядового завдання на території ДРА.

Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 219 від 21 січня 2016 р., множинні вогнепальні осколкові поранення голови, спини, правої ноги (контузія головного мозку - 1987 p.), колишнього військовослужбовця ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 104/Ж від 19.01.2016, виданого Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, що в подальшому призвело до розвитку: «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., прогресуючого, кризового перебігу, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічної пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебробазилярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю; післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією III ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом, ГХ II ст., артеріальної гіпертензії II, високого КВР, гіпертрофії ЛШ. СН І ст.; гіпертонічної ангіопатії сітківки обох очей; ДДПХ; грижи L5 міжхребцевого диска; вертеброгенної двобічної люмбоішиалгїї; радикулопатії S1 справа; парезу правої стопи», - що підтверджується медичними та військово-обліковими документами, - поранення (контузія) та захворювання, так, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби пр. и перебування в країнах де велись бойові дії.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серія АД № 121986 (дата огляду - 08.04.2010) йому була визначена 3 група інвалідності у зв'язку із загальним захворюванням. Однак, відповідно до виписки з акта огляду МСЕК серія АВ №0673055 (дата огляду - 28.03.2016) позивачу була визначена 2 група інвалідності, та встановлено, що отримані поранення і захворювання пов'язані з виконанням обов'язків військової служби. Під час огляду 04.04.2017 позивачу підтверджено 2 групу інвалідності, що свідчить про те, що здоров'я позивача з кожним роком тільки погіршується.

Після проходження військової служби, де велися бойові дії, ОСОБА_3 отримав значні чисельні поранення та захворювання, які турбують його і по сьогоднішній день. Внаслідок перебування на стаціонарному лікуванні та подальшого лікування його стан здоров'я не покращився, а з кожним роком тільки погіршується. Внаслідок поранень та захворювань, отриманих під час проходження військової служби, позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки внаслідок безпосередньої участі в бойових діях він отримав чисельні поранення та захворювання, основним з яких є контузія головного мозку, гіпертонічна хвороба тощо.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що саме після розвитку вищевказаних поранень та захворювань його постійно, щоденно турбують тиснучий головний біль, що підсилюється при фізичному навантаженні, психоемоційному напруженні, зміні погодних умов, головокружіння, шаткість при ходьбі, погіршення пам'яті, шум у голові, перепади артеріального тиску, болі в поперековому відділі хребта, зниження працездатності, розсіяна увага, дратівливість, неспокійний сон, загальна різка слабкість, ОСОБА_3 просить суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду, яку він оцінює у 320 000 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити.

Представник відповідача Зінченко С.О. в судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у даній справі. Воно створено в 1991р. та не є правонаступником Збройних Сил СРСР, тому не може відповідати за шкоду, яка заподіяна під час проходження військової служби в Збройних Силах СРСР. Крім того, право на відшкодування моральної шкоди військовослужбовцям було вперше передбачено в ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. Позивач в розумінні ст. 9 вказаного Закону не є військовослужбовцем, оскільки звільнений з військової служби в 1987 р. Також підстави для відшкодування моральної шкоди передбачені ст. 1167 ЦК України, і в даному випадку позивачем не доведено факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями та їх вини в завданні такої шкоди. Просив в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що з 27.04.1986 по 12.11.1987 ОСОБА_3 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, що підтверджується записом у військовому квитку серії НОМЕР_1 (а.с. 10-12).

Під час проходження військової служби, при виконанні урядового завдання на території ДРА, 08.04.1987, позивач отримав сколкові поранення м'яких тканей, спини, правої ноги та голови (а.с. 13).

08.04.2010 ОСОБА_3 було встановлено ІІІ групу інвалідності, безстроково, у зв'язку із загальним захворюванням, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серія АД № 121986 (а.с. 16).

Як вбачається в виписки з акта огляду МСЕК серія АВ №0673055 від 28.03.2016, позивачу була визначена ІІ група інвалідності та встановлено, що отримані поранення і захворювання пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебування у країнах, де велись бойові дії (а.с. 17). Інвалідність ІІ групи та причини інвалідності було підтверджено і повторним оглядом позивача, який здійснювався 04.04.2017 (а.с. 18).

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 (із змінами та доповненнями) відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Так, згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як роз'яснено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, слід врахувати, що у деліктних (не договірних) правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у заподіянні шкоди, а позивач повинен довести наявність шкоди, причинний зв'язок між нею і протиправними діяннями та її розмір.

З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв'язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає, що позивач не довів факту протиправності дій чи бездіяльності саме Міністерства оборони України щодо спричинення йому моральної шкоди, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. В той час, коли факт відсутності вини Міністерства оборони України в заподіянні моральної шкоди позивача суд вважає доведеним.

Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджено і не оспорюється сторонами, що інвалідність позивача пов'язана саме із захворюванням, що отримано в період проходження військової служби, у зв'язку з чим суд вважає доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, які він зазнав у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я.

Разом з тим, наявність шкоди не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому, правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Суд вважає, що висновок МСЕК стосовно того, що захворювання позивача пов'язано з проходженням військової служби, свідчить лише про те, що воно виникло в період проходження військової служби, однак не встановлює причин виникнення такого захворювання та не є підставою для висновку, що причиною захворювання були протиправні дії або бездіяльність Міністерства оборони України.

Крім того, суд виходить з того, що за нормами ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими або службовими особи при здійсненні своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та їх посадових осіб.

Як вже зазначалось вище, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, в управлінні та підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Тому, виходячи з вимог ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, обов'язок відшкодування шкоди, заподіяної Міністерством оборони України, його посадовими та службовими особами, покладається на державу.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що у даному випадку Міністерство оборони України не може бути визнане особою, яка має нести відповідальність за спричинення позивачу моральної шкоди.

У судовому засіданні представник позивача наполягала на тому, що відповідати за даним позовом має саме Міністерство оборони України.

Доводи позивача та його представника про те, що Міністерство оборони України є належним відповідачем у даній справі, суд вважає необґрунтованими і такими, що спростовуються вищевикладеними обставинами.

Посилання позивача та його представника на висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 21.10.2014 у справі № 3-86гс14, також не можуть бути враховані при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини у вказаній справі відрізнялись від обставин даної справи та стосувались обов'язку держави в особі її уповноваженого органу державного управління - Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 26 вересня 2017 р.

Повний текст рішення виготовлено 29 вересня 2017 р.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Шалагінова