АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Болотова Є.В., Вербової І.М.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року у цивільній справі № 759/10301/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з онукою,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Справа № 759/10301/15
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/8391/2017
Головуючий у суді першої інстанції: І.В. Пятничук
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року ухваленого у цивільній справі №759/10301/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з онукою. Встановлено спосіб і порядок виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року, а саме зобов'язано ОСОБА_3 передавати ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до графіку побачень встановленого рішенням суду у справі №759/10301/15-ц, а саме: першої і третьої суботи кожного місяця з 10.00 год. до 17.00 год. з перервою на обідній сон. В задоволенні іншої частини заявлених вимог про встановлення порядку і способу виконання рішення суду відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду в частині задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання рішення Святошинського районного суду м.Києва від 18 квітня 2016 року ОСОБА_3, через свого представника, подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали, просить ухвалу суду в цій частині скасувати та постановити нову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його заяви про встановлення способу і порядку виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року. В обґрунтування скарги зазначила, що вимога ОСОБА_1 в частині зобов'язання матері передавати діду онуку, яку задовольнив суд, є фактично новою позовною вимогою, що не заявлялася під час розгляду справи судом першої інстанції та змінює рішення суду по суті спору, яке набрало законної сили. Вказала про те, що покладення на неї обов'язку передавати дитину діду загрожує застосуванням примусу щодо дитини - передавання діду всупереч бажанням дитини та її волі. Зазначила про те, що ОСОБА_1 не позбавлений права звернення до суду із позовними вимогами щодо зобов'язання матері передавати йому дитину у визначений для побачень час.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не врахував ту обставину, що судове рішення про встановлення порядку побачень із дитиною по своїй природі взагалі не передбачає примусового виконання, а вказана ухвала в частині її оскарження підлягає скасуванню.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу суду в частині задоволення заяви просили залишити без змін як законну та обґрунтовану.

Від Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без участі їхнього представника у зв'язку із значним виробничим навантаженням.

ОСОБА_3 та її представник у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 130, 131), будь - яких заяв чи клопотань від них до суду не надійшло. За таких обставин, колегія суддів визнала причини неявки зазначених осіб в судове засідання як неповажні та у відповідності до вимог ч. 2 ст.305 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника та його представника, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в частині її оскарження, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, задовольняючи заяву ОСОБА_1 в частині встановлення способу і порядку виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року, а саме зобов'язавши ОСОБА_3 передавати дитину дідусю відповідно до графіку побачень встановленого рішенням суду у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року набрало законної сили, воно є обов'язковим до виконання, проте не виконується ОСОБА_3 і ОСОБА_1 позбавлений можливості спілкування з онукою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він повністю узгоджується із матеріалами справи та відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судами, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про зобов'язання вчинити певні дії, визначення порядку спілкування з дитиною задоволено частково. Визначено ОСОБА_1 порядок спілкування з онукою - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, за місцем проживання її матері ОСОБА_3, встановивши графік їх побачень першої та третьої суботи кожного місяця з 10 год. до 17 год. у присутності матері ОСОБА_3 з перервою на обідній сон. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року змінено, у абзаці другому резолютивної частини рішення слова «у присутності матері ОСОБА_3» виключено. У решті рішення суду залишено без змін.

Отже, судове рішення, яким визначено порядок спілкування дідуся з онукою за місцем проживання її матері ОСОБА_3 набрало законної сили.

Як вбачається, 12 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Святошинському районному відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гуріною Д.І. повернуто виконавчий документ без прийняття до виконання з підстав передбачених ст.10 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутності способу виконання даного рішення.

Так, відповідно до ст. 14 ЦПК Українисудові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень, судові рішення є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Частиною 1 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Така ж норма міститься і у статті 373 ЦПК України.

Поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого ст. 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб.

Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим.

При вирішенні питання про зміну способу виконання суд повинен з'ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення, не вправі змінювати зміст рішення або його суть.

Отже, за змістом ст. 373 ЦПК України та ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» питання про встановлення способу і порядку виконання рішення суду може бути розглянуто у виняткових випадках, що обумовлюють об'єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим.

При вирішенні питання щодо встановлення способу та порядку виконання рішення суду суд має з'ясувати обставини, що свідчать про утруднення та неможливість виконання рішення суду. При цьому у будь-якому випадку встановлення способу і порядку виконання рішення суд не може змінювати судове рішення по суті.

Як вбачається із матеріалів справи, судом було достеменно встановлено, що державний виконавець позбавлений можливості здійснити дії спрямовані на виконання рішення суду, оскільки у виконавчому документі не зазначено спосіб виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року. Таке рішення не виконується і відповідачем ОСОБА_3 у добровільному порядку.

ОСОБА_1, вчиняючи усі дії необхідні для виконання рішення суду, не мав змоги побачитися з онукою ОСОБА_7, оскільки такі перешкоди чиняться її матір'ю ОСОБА_3 Зазначені обставини цілком знайшли своє підтвердження під час розгляду справи судом першої інстанції та під час перегляду справи апеляційним судом. Матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що ОСОБА_3 перешкоджає побаченням дідуся та онуки, що достеменно підтверджується наступним.

Так, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 не проживає. Вона змінила своє місце проживання, та разом з дитиною виїхала до АДРЕСА_2. Про зміну місця постійного проживання ОСОБА_1 не повідомила. За вказаною адресою у м. Херсоні, куди дідусь приїжджав побачитися з онукою у визначений рішенням суду день, ОСОБА_3 чинила йому у цьому перешкоди, дитину для побачень на виконання судового рішення не надала.

Факт переховування ОСОБА_3 також підтверджується інформацією Святошинського управління поліції Головного управління національно поліції у місті Києві, із довідки від 30.08.2017 року № 183 а.з./125/54/03-2017 року наданої на запит адвоката Горяної Т.М. вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 перебуває у розшуку за ВКП Святошинського Управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, як боржник по несплаті боргу.

Також матеріали справи містять численні висновками щодо результатів перевірки матеріалів ЄО про невиконання ОСОБА_3 рішення суду, внесені відомості до ЄРДР за № 0012067 від 04.12.2016 р.

Разом з тим, ОСОБА_1 з урахуванням порушеного свого права щодо участі у спілкуванні та вихованні онуки вчиняє активні дії щодо належного виконання судового рішення, зокрема, вернувся до Європейського суду з прав людини.

Так, декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Форма й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України, Конвенції про права дитини від 02 листопада 1989 року, Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства», так як інтереси дитини захищаються передусім. І в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд першої інстанції з урахуванням забезпечення інтересів малолітньої дитини ОСОБА_7 правомірно при встановленні способу участі дідуся ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні онуки визначив необхідність виконання цих дій шляхом зобов'язання ОСОБА_3 передавати доньку діду, оскільки таким чином суд надав можливість державному виконавцю діяти в межах наділених його законом провноважень, та врахував, що за інших умова таке судове рішення виконане бути не може. Між сторонами існує явний конфлікт, що перешкоджає спілкуванню дідуся із онукою у звичному сталому для суспільства порядку, а тому зазначені правовідносини вирішуються між сторона у судовому порядку та право дідуся брати участь у вихованні та спілкуванні з онукою підлягає захисту, а рішення суду, яке набрало законної сили з приводу даного спору підлягає обов'язковому виконанню.

Отже, встановивши, що встановлення способу і порядку виконання рішення, який зазначений заявником відповідає вимогам закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви в цій частині шляхом зобов'язання ОСОБА_3 передавати ОСОБА_1 онуку ОСОБА_7 відповідно до графіку побачень встановленого рішенням суду, а саме першої і третьої суботи кожного місяця з 10.00 год. до 17.00 год. з перервою на обідній сон., оскільки заявником доведені виняткові обставин в розумінні ст.373 ЦПК України, які стали підставою для визначення способу та порядку виконання рішення суду. При цьому, суд не змінив рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року суду. Суд лише зазначив про те, що ОСОБА_3 зобов'язана передати дідусю онуку відповідно до графіку побачень встановленого рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду порушує законні права та інтереси ОСОБА_3 є безпідставними.

За змістом ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК Україниобов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині матеріали справи не містять.

Встановлення способу і порядку виконання рішення суду шляхом зобов'язання вчиняти певні дії, а саме передавати дитину дідусеві не є за своїм змістом зміною рішення по суті, та є допустимим. Крім того, зазначений спосіб - не є іншими позовними вимогами, які належить доводити окремо в іншому позові. А тому доводи ОСОБА_3 в цій частині колегією суддів відхиляються як необґрунтовані та безпідставні.

Отже, заявником в ході розгляду в суді першої інстанції заяви про встановлення способу і порядку виконання рішення суду доведено наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення в контексті положень ст.373 ЦПК України та роблять його виконання неможливим. Зазначене знайшло своє підтвердження і під час перегляду справи апеляційним судом.

Враховуючи, що ухвала суду в частині задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання рішення Святошинського районного суду м.Києва від 18 квітня 2016 року постановлена з дотримання норм чинного законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування в цій частині, а тому відхиляє апеляційну скаргу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегією суддів до уваги не беруться. Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

В іншій частині ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року не оскаржується, її обґрунтованість та законність в цій частині колегією суддів не перевіряється з урахуванням положень ст. 303 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, відхилити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року в частині задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: