АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/3120/17 Головуючий у 1 інстанції - Кондратенко О.О.
Унікальний №761/5156/13-ц Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» про визнання майнових прав на об»єкт інвестування та права на отримання квартири в натурі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» (далі - ТОВ фірма «Консоль ЛТД») і просила винести рішення, яким визнати за нею майнові права на 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1, як на частку в об»єкті незавершеного будівництва, згідно договору пайової участі у фінансуванні будівництва, укладеного сторонами 02.03.2004 року за №0614/322-155.

Також позивачка просила визнати за нею право на отримання в натурі указаної квартири.

Зазначала, що вона повністю виконала за указаним договором свої зобов»язання, сплативши на рахунок відповідача 100-відсоткову оплату, обумовлену договором, між тим, відповідач ТОВ фірма «Консоль ЛТД» не виконав взяті на себе зобов»язання в частині свого вкладу у спільну діяльність у вигляді будівництва своїми силами та механізмами вище зазначеного житлового будинку та передачі позивачці, як Пайщику об»єкту інвестування квартири НОМЕР_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 11.04.2013 року позов задоволено частково /а.с.79-83/.

Судовим рішенням визнано за ОСОБА_2 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (І черга будівництва, 4-секційний будинок)», як частку в об»єкті незавершеного будівництва згідно договору пайової участі у фінансуванні будівництва від 02.03.2004 року за №0614/322-155.

В решті позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ТОВ фірма «Консоль ЛТД», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11.04.2013 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі /а.с.153-156/.

Скаржник послався на те, що його представник не брав участі у суді першої інстанції, а тому не мав можливості навести суду свої доводи і заперечення, а також зазначив, що у відповідності до п.п.3.4., 3.5. Договору за №0614/322-155 передбачено, що у разі коли Фірма «Консоль ЛТД» не буде мати можливості виділити ОСОБА_2, як Пайщику, її долю у будівництві до запланованої дати (ІІ квартал 2006 року), Фірма на вимогу Пайщика зобов»язана запропонувати йому інше рівноцінне майно аналогічної вартості або здійснити грошову компенсацію.

При цьому, не заперечуючи факту порушення ним термінів здачі об»єкта в експлуатацію, скаржник зазначив, що позивачка ОСОБА_2 не зверталась до нього з пропозицією надати їй інше аналогічне майно чи сплатити на її користь компенсацію, що на думку скаржника ТОВ фірма «Консоль ЛТД» свідчить про відсутність порушення ним договірних відносин між сторонами, так як позивачка, у цьому випадку, повинна була діяти у відповідності до договірних умов.

Також, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції скаржник послався на те, що судом не дотримано норм процесуального права щодо підсудності справи, оскільки ухвалою Господарського суду Автономної Республіки Крим від 16.07.2012 року порушене провадження про банкрутство відносно скаржника, відповідно до якої було внесено відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а тому справа, на думку скаржника, повинна розглядатись в порядку господарської юрисдикції.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Як слідує із матеріалів справи 02.03.2006 року за №0614/322-155 між ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_2 укладено договір, згідно пунктів 1.1., 3.1., 3.2. якого, сторони домовились про спільну діяльність по дольовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 /а.с.6-7, 44-45/.

Так, в силу п.3.2. указаної угоди, відповідач ТОВ фірма «Консоль ЛТД» зобов»язався власними силами та з залученням власних трудових ресурсів закінчити будівництво багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 та передати Пайщику ОСОБА_2 2-кімнатну квартиру НОМЕР_1 на 4-му поверсі проектною площею 76,4 кв.м. в указаному будинку, а ОСОБА_2 зобов»язалась, як внесок у спільну діяльність, сплатити на рахунок відповідача ТОВ фірма «Консоль ЛТД» грошові кошти у сумі еквівалентній 160.044 грн.

Відповідно до п.3.4. Договору, запланований сторонами строк закінчення будівництва об»єкта спільної діяльності - ІІ квартал 2006 року.

Як слідує із квитанції до прибуткового ордеру №34 від 32.03.2004 року та із довідки за №121/4 від 09.04.2012 року, виданої за підписом Голови правління ТОВ фірма «Консоль ЛТД», Пайщиком ОСОБА_2 на виконання договору про пайову участь у будівництві від 02.03.2006 року за №0614/322-155 сплачена вся вартість паю у сумі 160.044 грн., внесеного на зведення 2-кімнатної квартири НОМЕР_1 на 4-му поверсі загальною проектною площею 76,4 кв.м. по АДРЕСА_1 /а.с.9,10/.

Крім того, позивачкою повністю виконані умови додаткової угоди в частині внесення додаткових коштів, що підтверджується відповідними квитанціями, та не заперечувалось у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представником відповідача /а.с.46-48/.

Відповідно до п.3.7. Договору, за умови виконання Пайщиком ОСОБА_2 зобов»язань по внесенню пайового внеску, вона набуває право на пайову (дольову) участь у будівництві, а ТОВ фірма «Консоль ЛТД» втрачає право розпоряджатись частковою цього Пайщика, інакше, як інтересах і за згодою Пайщика.

Між тим, в порушення взятих на себе зобов»язань, відповідач ТОВ фірма «Консоль ЛТД» будівництво об»єкту у передбачені договором строки - ІІ квартал 2006 року, не виконав і остаточно припинив будівництво на спірному об»єкті.

Як слідує із матеріалів справи, постановою господарського суду Київської області від 04.08.2016 року ТОВ фірма «Консоль ЛТД» визнано банкрутом та розпочато його ліквідаційну процедуру /а.с.88-92/.

Дійшовши висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст.177 ЦК України об»єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага.

А, згідно до ч.1 ст.190 ЦК України майном, як особливим об»єктом вважається окрема сукупність речей, а також майнові права та обов»язки. Згідно з ч.2 ст.190 ЦК України майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оцінку майна,майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими права визнаються будь-які права пов»язані з майном, відмінні від права власності в тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (право на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо).

В силу тлумачення щодо розуміння «майнового права» на об»єкти незавершеного будівництва, яке висловлене в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року (справа №6-265цс16) слідує, що майнове право можна визначити як «право очікування», воно є складовою частиною майна, як об»єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Із аналізу викладеного слідує, що майнове право на об»єкт незавершеного будівництва - це складова частина майна, як об»єкта цивільних прав, це - обумовлене в силу договору право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні і достатні для набуття речового права.

Тобто, моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загально прийнятий момент набуття права власності, визначений статтею 328 ЦК України на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Верховний Суд України за результатами розгляду справ за №6-98цс13 та за №6-85-13 висловив правову позицію, згідно якої виконання грошових зобов»язань за інвестиційною угодою, а саме повна сплата вартості об»єкта інвестування (стовідсоткова передоплата), свідчить про вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об»єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об»єкт.

При цьому, колегія суддів не вбачає за можливе керуватися правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України при розгляді справ №6-1502цс15 та №6-290цс16, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду зазначених вище справ, є відмінними від тих, що мають місце в даному спорі.

Отже, враховуючи, що Пайщиком ОСОБА_2 сплачена повна вартість об»єкта інвестування - 2-кімнатної квартири НОМЕР_1 на 4-му поверсі загальною проектною площею 76,4 кв.м. по АДРЕСА_1, тобто, мають місце вчинені позивачкою певні передумови необхідні і достатні для набуття речового права, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_2 має правові підстави вимагати визнання за нею майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, як на об»єкт цивільних прав.

Як слідує із пояснень представника позивача, що не заперечувалось у суді апеляційної інстанції представником скаржника, будівництво об»єкта по АДРЕСА_1 було закінчене за ініціативою інвесторів зазначеного будинку та за їх особисті кошти і на час розгляду справи на спірний об»єкт будівництва Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано сертифікат відповідності закінченого будівництвом об»єкта: «Будівництво житлово-громадського комплексу на АДРЕСА_1 (І черга будівництва, 4-секційний будинок)».

Розпорядженням Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації від 03.12.2013 року за №630 указаному новозбудованому житлово-громадському комплексу присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1.

Отже, обставини на час розгляду справи полягають у тому, що інвестиційний об»єкт по АДРЕСА_1 добудований за додаткові кошти самих інвесторів, в тому числі, і за кошти позивачки ОСОБА_2, і на час розгляду справи указаним будинком користуються його інвестори.

Вимагаючи скасування рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 квітня 2013 року, яким визнано майнове право за позивачкою на 2-кімнатну квартиру НОМЕР_1 на 4-му поверсі загальною проектною площею 76,4 кв.м. по АДРЕСА_1, скаржник посилається на те, що позивачка порушила договірну умови, зокрема, п.3.4. Договору пайової участі у фінансуванні будівництва від 02.03.2006 року за №0614/322-155, згідно якого, у разі порушення Фірмою «Консоль ЛТД» термінів будівництва, ОСОБА_2, як Пайщик, повинна була ініціювати питання перед ТОВ фірма «Консоль ЛТД» про надання їй іншого рівноцінного об»єкта або вимагати грошової компенсації.

Незважаючи на те, що ні позивачка, ні інші інвестори спірного об»єкта по АДРЕСА_1 не висувають будь-яких претензій до ТОВ фірма «Консоль ЛТД», який повністю отримав від інвесторів кошти на будівництво, і крім того, рішенням Шевченківського районного суду від 11 квітня 2013 року відповідач ні до чого не зобов»язаний, між тим, він оскаржив указане рішення суду першої інстанції.

При цьому, представник відповідача у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції не зміг пояснити суду, яку мету переслідує відповідач, звернувшись до апеляційної інстанції в січні 2017 року, вимагаючи скасування зазначеного судового рішення, яким визнано майнове право на об»єкт інвестування за позивачкою ОСОБА_2.

Крім того, дійшовши висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, колегія суддів вважає правомірним дотриматись в даному випадку норми встановленої ч.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини», згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Указана норма Європейської Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини» закріплює принцип юридичної визначеності, який вимагає поваги до остаточності судових рішень, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов»язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Така процедура сама по собі не суперечить принципу юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для вправлення помилок правосуддя, однак суд повинен визначити чи була така процедура застосована у спосіб сумісний зі ст.6 Європейської Конвенції.

Практичне застосування Європейським Судом з прав Людини принципу юридичної визначеності у викладеному трактуванні, знайшло своє відображення у рішенні при розгляді справи «Желтяков проти України», ухваленого Європейським Судом з прав Людини 09.09.2011 року.

Дотримуючись указаного принципу юридичної визначеності, колегія суддів вважає, що в даному провадженні ситуація не вимагає такого грубого втручання у остаточне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 квітня 2013 року, оскільки немає жодних підстав вважати, що воно стосувалося серйозного порушення норм права судом першої інстанції, а оскарження відповідачем через чотири роки цього рішення суду першої інстанції виглядає як оскарження заради оскарження, оскільки скаржник ТОВ фірма «Консоль ЛТД» не навів доводів будь-якого порушення його прав та інтересів позивачкою ОСОБА_2, яка в повному обсязі виконала свої договірні зобов»язання, сплативши на рахунок скаржника всю вартість об»єкта інвестування, і, не отримала бажаного результату з вини того ж відповідача скаржника ТОВ фірма «Консоль ЛТД».

На думку колегії суддів, в межах даного провадження об»єктивно встановлено, що позивачка на момент розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції уже володіє майновими правами на об»єкт інвестування, оскільки повністю сплатила пайовий внесок в об»єкт інвестування і у неї існують правові підстави для оформлення в майбутньому права власності на спірну квартиру, що фактично оспорюється відповідачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Між тим, незважаючи на викладене вище, представники відповідача в судовому засіданні зазначили, що ТОВ фірма «Консоль ЛТД» не оспорює майнові права позивачки на відповідну квартиру, проте, заперечує проти процедури реєстрації позивачкою права власності на зазначене нерухоме майно.

Щодо правового обґрунтування пред»явленого позивачкою позову, колегія суддів враховує наступне.

В силу ч.1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Тобто, до прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові і особисті немайнові права, які належать суб»єктам цивільного права.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, суб»єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, яким прямо передбачено нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права і характеру правопорушення.

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст.16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Вимоги ст.4 ЦПК України стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови у захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту.

Положення цих статей не узгоджуються зі ст.ст.55,124 Конституції України, норми якої поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст.3 ЦК України про право на звернення до суду за захистом і не відповідає Європейській Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання якої є для України обов»язковим. Згідно ст.6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред»явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст.16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 року у справі за №6-20цс11.

Отже, колегія суддів вважає, що в даному випадку ОСОБА_2, звертаючись до суду з позовом, обрала для себе такий, який на її думку ефективний, спосіб захисту порушених прав, не заборонений законом, оскільки іншим шляхом вона не може захистити свої права.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено позивачці у задоволенні позовних вимог в частині виділення об»єкту інвестування їй в натурі, оскільки на момент розгляду справи у суді першої інстанції будинок мав статус об»єкта незавершеного будівництва. Між тим, суд правомірно визнав за позивачкою майнове право на відповідну квартиру, тобто, підтвердив право позивачки оформити право власності на квартиру у майбутньому.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції правил підсудності, є безпідставними, оскільки не узгоджуються з вимогами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції поновлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді