Провадження № 2/127/4293/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Волошина С.В.,

за участю секретаря судового засідання Тонкопій Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 26.06.2017 року звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, стягуваних на утримання неповнолітньої дитини, в якому по суті просить ухвалити рішення, яким змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) відповідача. Зокрема просила стягувати з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, від дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивований тим, рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13.08.2012 року з відповідача стягнуто на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Зі слів позивача матеріальний стан відповідача покращився, він має регулярний офіційний дохід, що є підставою для зміни способу стягнення аліментів та визначення аліментів в частці від доходу відповідача. Крім того, позивач зазначила, що на даний час сума стягуваних аліментів в розмірі 500 гривень є недостатньою для матеріального утримання дитини, його розвитку та задоволення потреб дитини.

Враховуючи вищевикладене позивач просить змінити спосіб стягнення аліментів та замість стягнення з відповідача щомісячно твердої грошової суми по аліментам в розмірі 500 грн., щомісячно стягувати з відповідача на її користь на утримання спільної неповнолітньої дитини аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилася, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити, справу розглядати за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених в запереченнях проти позову долучених до матеріалів справи, зміст яких зводиться до того, що відповідач в серпні 2017 року звільнився з роботи за власним бажанням через неможливість виконувати роботу, що викликано медичним діагнозом «міжреберна невралгія IX ребра зліва», лікування хвороби потребує систематичних витрат та додаткових коштів, матеріальної можливості сплачувати аліменти, в розмірі, про який просить позивач, відповідач не має.

Суд, ознайомившись із матеріалами справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у справі №227/2451/12 від 13.08.2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с. 5).

Між сторонами виникли правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов'язку батьків утримувати дитину і його виконання.

Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до їх повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обовязком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України.

Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів (надалі Постанова) у відповідності до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати свою дитини до досягнення нею повноліття, а у випадках передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина.

За п.17 Постанови вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього і інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

08.07.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017 року.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України (в редакції Закону № 2037-VIII від 17.05.2017) за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

З аналізу наведених норм закону слідує, що визначення способу стягнення аліментів (в частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі) здійснюється судом виключно у спосіб, про який просить одержувач аліментів. Окрім наведеного, закон вказує і на можливість зміни способу стягнення аліментів, що раніше було визначено рішенням суду, за позовом одержувача аліментів.

Таким чином Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017 року запроваджено новий підхід до порядку визначення способу стягнення аліментів виключно з урахуванням судом волевиявлення одержувача аліментів.

Зі змісту та правової суті позовної заяви, незважаючи на посилання позивача на ст. 192 СК України, вбачається, що позивач просить змінити саме спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) відповідача, а тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність субєктивного права у позивача просити суд визначити інший спосіб стягнення аліментів на утримання спільної дитини, ніж було визначено судовим рішенням раніше. Таке право одержувача аліментів є субєктивним, невідчужуваним і таким яке може бути реалізовано у будь який час одержувачем аліментів.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині визначення іншого способу стягнення аліментів з відповідача (а саме в частці від його заробітку (доходу).

Разом з тим, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог в повному обсязі, а саме в частині визначення розміру аліментів на рівні 1/3 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення.

Окрім того, суд зазначає, що відповідач являється молодою людиною працездатного віку, розмір аліментів, що визначений рішенням суду є меншим мінімального розміру аліментів, передбаченого законом, та не відповідає потребам, необхідним для фізичного, розумового, морального та соціального розвитку дитини.

Заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що він ніде не працює не приймається судом до уваги, позаяк зміна способу стягнення аліментів визначається судом виключно з урахуванням позиції отримувача аліментів, відповідач, як батько спільної з позивачем дитини зобовязаний нести обовязок по її утриманню незалежно від наявності у нього постійної роботи. Таке утримання повинно забезпечувати мінімальні потреби дитини необхідні для повноцінного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Стосовно твердження відповідача про поганий стан його здоровя, то з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 хворіє на міжреберну невралгію IX ребра зліва, хвороба носить тимчасовий характер, її лікування не потребує значних витрат, не являється важкою хворобою, яка б являлась суттєвою перешкодою у влаштуванні на роботу та забезпечення своєму сину належного утримання. У будь якому випадку тимчасова міжреберна невралгія відповідача не впливає на право позивача на визначення іншого способу стягнення з відповідача аліментів, ніж той, що було визначено раніше за рішенням суду (а.с.26).

Тому, визначаючись щодо розміру аліментів, суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов'язок батьків по їх утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає справедливим та обґрунтованим змінити спосіб стягнення аліментів, що було визначено раніше рішенням суду в твердій грошовій сумі, на утримання дитини ОСОБА_4 в розмірі 500 гривень на 1/4 частку з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Судом враховані всі обставини, визначені ст.ст. 181, 182, 183 СК України.

Відповідно до положень ст.192 СК України та розяснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ батьківства, материнства та стягнення аліментів», аліменти у новий спосіб, що визначені рішенням суду слід стягувати з дня набрання рішення суду законної сили.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 640 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1-3 Конвенції ООН "Про права дитини", ч.2 ст. 51 Конституції України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 7, 180- 183, 184, 192 СК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІДН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІДН НОМЕР_2, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначених на підставі рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у справі №227/2451/12 від 13.08.2012 року, з твердої грошової суми в розмірі 500 гривень на аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, які стягувати щомісячно до досягнення дитиною повноліття, розпочавши стягнення з дня вступу рішення в законну силу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІДН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення

Суддя: