Провадження № 2/522/2547/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Чернявської Л.М.,

при секретарі Прусс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, в якому просить солідарно стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 17 087,88 грн.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що їй відповідно до довідки медико-соціальній експертизи від 11.09.2013 року № 575514, встановлена друга група інвалідності. 10 грудня 2013 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси з заявою перерахувати пенсію у звязку з встановленням другої групи інвалідності. Відповідачем було прийнято заяву про перерахунок пенсії та проведено перерахунок пенсії про що було винесено розпорядження від 19.12.2013 року № 826918. Відповідно до вищевказаного розпорядження від 19.12.2013 року № 826918 позивачу було призначено пенсію по інвалідності з 01.12.2013 року по 30.09.2014 року у розмірі 3898 грн. 39 коп. щомісячно. Протягом грудня місяця 2013 року та січня місяця 2014 року відповідач нараховував позивачу пенсію згідно з розпорядженням від 19.12.2013 р. № 826918. Однак починаючи з лютого місяця 2014 року відповідач почав виплачувати позивачу пенсію згідно з розпорядженням від 17.01.2014 року № 826918. Працівник УПФУ в Приморському районі м. Одеси наприкінці січня 2014 року зєднався у телефонному режимі з позивачем та повідомив, що необхідно зявитись до УПФУ в Приморському районі м. Одеси та написати заяву про повернення пенсії у розмірі згідно розпорядження від 17.01.2014 року № 826918, яку позивач отримував протягом грудня місяця 2013 року та січня місяця 2014 року. Одночасно працівник УПФУ в Приморському районі м. Одеси повідомив позивача, що у разі відмови відповідач звернеться до суду з метою примусового стягнення з позивача пенсії у судовому порядку. Позивач утримався від дій, які пропонував зробити працівник УПФУ в Приморському районі м. Одеси через те, що він вважав дії УПФУ в Приморському районі м. Одеси щодо повернення пенсії є протиправними та неправомірними. Наприкінці березня 2014 року позивач отримав супровідний лист Приморського районного суду м. Одеси по справі за № 2/522/3011/14 , ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13.03.2014 року по справі за № 2/522/3011/14 , а також цивільний позов УПФУ в Приморському районі м. Одеси від 17.02.2014 року № 1498/11, щодо стягнення з ОСОБА_1 надміру виплачених сум у розмірі 2 204, 46 грн. які були виплачені протягом грудня 2013 року та січня 2014 року, згідно розпорядження від 19.12.2013 року № 826918. Після отримання позивачем інформації з суду щодо спроби УПФУ в Приморському районі м. Одеси стягнути з неї її грошові кошти, які належать їй згідно чинного законодавства, стан здоровя позивача погіршився та вона знаходилась на стаціонарному лікуванні у поліклініці за місцем проживання. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2014 року по справі за № 522/3011/14-ц, у задоволенні позову УПФУ в Приморському районі м. Одеси до ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.10.2014 року, відхилено апеляційну скаргу УПФУ в Приморському районі м. Одеси та залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2014р. по справі за № 522/3011/14-ц. Позивач вважає, що суди двох інстанцій встановили неправомірність дій відповідача, які спричинили останній моральні страждання, в звязку з чим позивачка звернулася з зазначеним позовом до суду.

Сторони в судове засідання не зявилися. Представник позивачки просив розглянути справу за його відсутністю. Відповідачі в судове засідання не зявилися, надали до суду заперечення, в яких просили в задоволенні позову відмовити, так як він не обґрунтований.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання постанови КМУ від 21.12.2016 року №988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України » та наказу Пенсійного фонду України №1 від 03.01.2017 року Про заходи щодо виконання постанови КМУ від 21.12.2016 року №988 31.03.2017 року відбулася реорганізація управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеса шляхом злиття з управлінням Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеса в Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду з 18.08.2010 року та отримує пенсію по інвалідності 2 групи від загального захворювання згідно із Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

10.12.2013 року позивачем надана заява на перерахунок пенсії по стажу та заробітної плати. З 01.12.2013 року було проведено перерахунок «зміна стажу та заробітку». При розрахунку заробітної плати за період з 01.07.2000 року по 30.11.2013 року було невірно застосовано середню заробітну плату за минулий рік, а саме, необхідно було застосувати середню заробітну плату за 2009 рік в розмірі 1650,43 грн., фактично застосована середня заробітна плата за 2012 рік 2368,70 грн., що призвело до безпідставного збільшення розміру пенсії. З 01.12.2013 року розмір пенсії склав 3898,39 грн.

Розпорядженням від 17.01.2014 року пенсійна справа позивача приведена у відповідність згідно чинного законодавства. Було визначено вірний розмір пенсії, який склав 2796,16 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування за бажанням пенсіонера перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) пенсії.

Таким чином, враховуючи положення вищевказаної статті, під час перерахунку пенсії позивача підлягає застосуванню саме показник середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому і Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2009 рік.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2014 року по справі за № 522/3011/14-ц, у задоволенні позову УПФУ в Приморському районі м. Одеси до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених сум відмовлено з тих підстав що помилково зараховані грошові кошти Пенсійним фондом України, як пенсія на особистий рахунок фізичної особи не є підставою для повернення цих коштів згідно ч.1 ст. 1215 ЦК України. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.10.2014 року, відхилено апеляційну скаргу УПФУ в Приморському районі м. Одеси та залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2014р. по справі за № 522/3011/14-ц.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2015 року по справі за № 522/12269/14-а відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до УПФУ в Приморському районі м. Одеси про визнання протиправним та скасування розпорядження УПФУ в Приморському районі м. Одеси від 17.01.2014 року №826918 та зобовязання вчинити певні дії. Зазначене рішення суду залишено без змін Ухвалою Одеського Апеляційного Адміністративного суду від 15.10.2015 року та Ухвалою Вищого Адміністративного суду України від 30.03.2016 року.

В Ухвалі Вищого Адміністративного суду України від 30.03.2016 року зазначено, що «Управління допустило помилку, здійснивши позивачу перерахунок пенсії у грудні 2013 року відповідно до розпорядження від 19 грудня 2013 року з застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2012 рік, що призвело до збільшення розміру пенсії. Таким чином, при перерахунку раніше призначеної пенсії на підставі статті 42 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування повинен враховуватись показник середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, за рік, що передував року звернення за її призначенням.»

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач просить стягнути моральну шкоду посилаючись на статті 23, 1167, 1173, 1174, 1190 ЦК України.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтями 1173 та 1174 ЦК України передбачено відшкодування шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування та посадовою особою цих органів їх незаконним рішенням діями чи бездіяльністю,незалежно від вини.

Суду не надано та на теперішній час відсутнє судове рішення щодо визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів ПФУ, у звязку з чим відсутні усі складові цивільного правопорушення і, як наслідок, не має підстав для відшкодування шкоди позивачу (відмова органів ПФУ в задоволенні їх позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів не є рішення про визнання незаконними дій (бездіяльності цих органів).

В даному випадку застосовуються загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 Цивільного кодексу України, на яку також посилається позивач, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (також ст.1172 Цивільного кодексу України, відповідно до якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових/службових обовязків).

Але всупереч вищевказаним нормам, позивач не надав підтвердження того, що по відношенню до нього був здійсненний фізичній чи психічний вплив, в чому він виражався, та якими доказами підтверджено спричинення моральної шкоди.

Необхідно врахувати також, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювала та вини останнього в її заподіянні (ст.23 ЦК України).

Тобто, відсутність хоча б одного складового цивільного правопорушення відключає підстави для відшкодування шкоди і, як наслідок, не передбачає покладання обовязку на відповідача, у звязку з відсутністю цивільного правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Отже, пред'являючи вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 17087,88 грн., позивачем взагалі не зазначено, у чому полягає завдана їй моральна шкода, якими доказами підтверджується її наявність, з урахуванням яких обставин визначено розмір її відшкодування.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджено.

Враховуючи зазначені положення, з матеріалів справи не вбачається факту доведеності заподіяння моральної шкоди позивачеві, а сама позовна заява, окрім вимоги про стягнення суми моральної шкоди, не містить факту наявності та обґрунтування заподіяння такої шкоди відповідачами чи їх посадовими особами.

Одними з основних принципів цивільного процесу є принципи змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, що викладені у ст.ст. 10, 11 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, не можна вважати обґрунтованим прийняття до уваги певних обставин, які у свою чергу доказами не підтверджені.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивачем не доведено обставин, на які вона посилається у позові для задоволення своїх вимог, позовні вимоги ОСОБА_2 з підстав заявлених у позові задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 23, 1167, 1173, 1174, 1190 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області, через Приморський районний суд міста Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Л. М. Чернявська

31.05.2017