Справа № 344/6745/15-ц
Провадження № 22-ц/779/690/2017
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О.А.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що 11.04.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, про що відповідач склав розписку, в якій зазначив, що одержав від ОСОБА_2 в борг 50 000 грн. під 3% річних за користування коштами. Термін дії договору 4 місяці, до 11.07.2012 року.

Проте відповідач не повернув кошти в обумовлений у розписці строк, у зв'язку з чим позивач на підставі ст.ст.1046,1047,1049 ЦК України просила стягнути спірну суму.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 50 000 грн. та 500 грн.судового збору.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник апелянта зазначив, що позивачем до матеріалів справи долучено розписку, датовану 11 квітням 2012 року.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 02.07.2014 року розписка позичальника повнна містити інформацію, з якої вбачається не лише сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, але і дату отримання грошей.

Представлена позивачем розписка містить лише дату складення розписки, а не отримання відповідачем грошей.

Крім того, розписка підписана відповідачем ОСОБА_3 як директором ПП «ДВС», з чого вбачається отримання коштів саме ПП «ДВС» при доведенні факту їх передачі. Відтак обов'язок повернення коштів та вимога про їх повернення повинна стосуватися саме ПП «ДВС», а не особи, яка в інтересах підприємсва могла їх отримати.

Наведені обствини є суттєвими для правильного вирішення спору, однак були залишені поза увагою суду.

З наведених підстав представник апелянта просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити в її задоволенні.

Апелянт та його представник в судове засідання не з»явилися.

Вислухавши доповідача, пояснення сторони, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписами ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 (також № 6-2789цс16 від 18.01.2017), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з оригіналу розписки від 11.04.2012 року, ОСОБА_3 позичив в ОСОБА_2 50 000 грн. на чотири місяці та зобов'язався повернути, (а.с.22).

Відповідно до ст.ст.10,57,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, письмова розписка від 11.04.2012 року є належним доказом, який свідчить про укладення сторонами договору позики.

Посилання сторони апелянта на те, що розписка підписана відповідачем ОСОБА_3 як директором ПП «ДВС» спростовується змістом самої розписки та матеріалами справи. Окрім того, сторона відповідача не спростувала факт позики та не навела доказів, які вказують на іншу природу спірного зобов»язання.

В силу дії ст.ст.526, 1049 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на те, що позичальник ОСОБА_3 не повернув у встановлений строк позикодавцю ОСОБА_2 отримані за розпискою кошти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення суми позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яке постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Беркій О.Ю. Пнівчук О.В.