Справа № 203/1412/17
У Х В А Л А

01 червня 2017 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

Головуючого судді Казака С.Ю.

при секретарі Булеці А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська перебуває вищезазначена цивільна справа.

В призначене на 01.06.2017 року судове засідання сторони по справі не зявились, про причини своєї неявки не повідомили.

Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в звязку неможливістю явки в судове засідання через участь у слідчих діях по кримінальному провадженню.

31.05.2017 року позивачем до канцелярії суду було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідача на підставі оспорюваного договору дарування.

Розглядаючи вказану заяву відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України видами забезпечення позову, окрім іншого, є накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

У відповідності до ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до розяснень наданих в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом до свої синів (відповідачів по справі) про визнання недійсним з моменту укладання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 29.11.1997 року між ОСОБА_4 та позивачем від імені його неповнолітніх дітей (відповідачів по справі).

В обгрунтування поданої заяви про забезпечення позову позивач посилався на те, що йому відомо про намір відповідачів з метою поліпшення свого фінансового становища продати квартиру або під її заставу отримати банківський кредит, наслідком чого буде унеможливлення фактичного виконання судового рішення, оскільки новий власник не буде зобовязаний повернути її, як набуту на підставі недійсного правочину.

Разом з тим, суд враховує, що крім вимоги про визнання недійсним правочину, позивач інших вимог стосовно майна, що є предметом вказаного договору, не заявляв.

З позовної заяви вбачається, що позивач зареєстрований та проживає за іншою адресою: пров.Чумацький,11/3 в м.Дніпрі.

А тому, з огляду на це та приймаючи до уваги принцип співмірності та відповідності виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, відсутні достатні підстави вважати, що не вжиття запропонованих позивачем заходів забезпечення позову утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду в разі задоволенні позову про визнання недійсним правочину.

Також суд враховує, що згідно отриманої судом інформації на запит в порядку ч.3 ст.122 ЦПК України, квартира АДРЕСА_1 є зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_1

Посилання позивача щодо можливого подальшого відчуження квартири відповідачами або передачі її в заставу, відповідними доказами згідно вимог ч.2 ст.151 ЦПК України не підтверджені, а тому фактично є припущеннями, які не може бути єдиною підставою для застосування запропонованих позивачем заходів забезпечення позову.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволення заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову за необґрунтованістю та не доведеністю підстав для забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.151,152,153,208-210 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя С.Ю.Казак