У Х В А Л А

судового засідання

15.05.2017 року Франківський районний суд міста Львова в складі :

головуючої судді Мартинишин М.О.

при секретарі Потюк В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові справу за скаргою ОСОБА_1 на неправомірність дій старшого державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби м.Львова ГТУЮ у Л/о ОСОБА_2,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою, в якій просить: визнати дії старшого державного виконавця Франківського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_2 неправомірними та зобов'язати старшого державного виконавця Франківського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_2 скасувати постанову від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення з його заробітної плати на користь кредитної спілки «Християнська злагода» 94588,76 грн. боргу, 9458,87 грн. виконавчого збору та 150,0 грн. витрат на провадження виконавчих дій.

В обґрунтування скарги покликаються на те, що в процесі примусового виконання виконавчого листа виданого 25.11.2013 року Франківським районним судом м. Львова по справі №465/1448/13-ц старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_2 проведенні виконавчі дії із порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» так як державний виконавець зобовязаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому вважає, що старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м.Львова ГТУЮ Львівській області ОСОБА_2 порушено вимоги ч.2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» в частині винесення постанови від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення із заробітної плати його. Крім цього, старший державний виконавець Франківського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_2 не зверталась до суду з позовом про поновлення строку на проведення виконавчих дій з винесення рішення та винесення постанови від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення із його заробітної плати, що призвело до порушення прав боржника під час здійснення виконавчого провадження, а тому просить скаргу задовольнити у повному обсязі.

Боржник ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні скаргу підтримав у повному обсязі, пояснення дав аналогічні викладеним у справі, просить скаргу задоволити.

Старший державний виконавець Франківського відділу державної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечила скаргу боржника, та повідомила, що її дії як державного виконавця відповідають Закону України «Про виконавче провадження» та правомірно нею винесено постанову від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення із заробітної плати боржника. Просить відмовити у задоволенні скарги.

Заслухавши пояснення сторін, суд перевіривши матеріали справи, доводи скарги, оглянувши матеріали виконавчого провадження, вважає, що скарга ОСОБА_1 на неправомірність дій державного виконавця не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.11.2013 року Франківським районним судом м. Львова по справі видано виконавчі листи по справі №465/1448/13-ц, провадження №2/465/1746/13 за позовом КС Християнська злагода до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору, про стягнення солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь КС Християнська злагода заборгованість за кредитним договором в сумі 94588 (девяносто чотири тисячі пятсот вісімдесят вісім) гривень 76 копійок та про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 945 (девятсот сорок пять) гривень 89 копійок.

10.09.2014 року старшим державним виконавцем Франківського відділу державної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №44693817.

21.12.2017 року старшим державним виконавцем Франківського відділу державної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про звернення стягнення із заробітної плати боржника по виконанні виконавчого провадження ВП №44693817, яку оскаржує боржник.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст. 5 Закону).

Як зазначив Пленум Вищого адміністративного суду України в абзаці першому пункту 20 своєї постанови від 13 грудня 2010 року № 3 Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Згідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» (в ред. від 21 квітня 1999 року) передбачала, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

05 жовтня 2016 року набрав чинності новий Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VІІ від 02 червня 2016 року, пунктом 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження»строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобовязані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника державний виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю за місцем отримання боржником відповідних доходів.

Новою редакцією практично не змінено черговість дій державного виконавця, спрямованих на примусове виконання виконавчих документів, зокрема, звернення стягнення в першу чергу на кошти і майно боржника, а вже потім на його заробітну плату, а також розмір відрахувань із заробітної плати.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника є відсутні кошти та інші цінності, в тому числі майно достатніх для задоволення вимог стягувача, а тому постанова державного виконавця від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення із заробітної плати боржника винесена у відповідності та в межах повноважень наданих йому Законом України «Про виконавче провадження», та здійснює необхідні заходи щодо своєчасного, повного і неупередженого виконання виконавчого документа, оскільки боржником борг повністю не погашено перед стягувачем.

Інших доводів незаконності вказаних дій державного виконавця ні в самій скарзі не боржником зазначено.

В той же час чинним законодавством розрізняються поняття «передбаченого законом строку для відповідного виду стягнення», який стосується терміну проведення конкретного виду стягнень (зокрема періодичних платежів), та встановленого ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» строку здійснення виконавчого провадження, який встановлено, насамперед, для захисту інтересів стягувача. Таким чином суд приходить до висновку про те, що посилання скаржника на обов'язок державного виконавця звернутись до суду для поновленням йому строку на проведення виконавчих дій у зв'язку з тим, що з часу його відкриття минуло більше 6 місяців, не ґрунтується на положеннях закону.

Крім цього, суд зазначає, що нова редакція Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зобов'язання державного виконавця провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем при винесенні постанови від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення із заробітної плати боржника не було.

За змістом ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи, а якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі наданих суду доказів, суд прийшов до висновку, що дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження", вчинені в повному обсязі та в межах наданих їм повноважень, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення скарги, тому слід відмовити у задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10,11, 60, 209, 210, 383, 384,385, 387 ЦПК України,-

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на неправомірність дій старшого державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби м.Львова ГТУЮ у Л/о ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в п'ятиденний строк з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Мартинишин М.О.