Справа № 404/6927/16-ц
Номер провадження 2/404/802/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

у складі: головуючого-судді Павелко І.Л.

з секретарем Клоченко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, по якій просить визнати договір безвідсоткової позики №б/н від 25.05.2002 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.05.2002 року ОСОБА_2 за договором безвідсоткової позики передала ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 40 000 грн. зі строком повернення до 20.12.2015 року, на підтвердження чого була складена розписка.

Про вищезазначене ОСОБА_1 стало відомо 10.10.2016 р. після ознайомлення з матеріалами справи №404/5561/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Відповідачем по справі є його колишня дружина, шлюб із якою тривав із 13.01.1996 по 28.11.2011 рік, а ОСОБА_2 є її матір'ю.

Згідно дати підписання договору, даний договір був укладений відповідачем під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1, але без відома і згоди ОСОБА_1

Позивачем стверджується, що позика була використана відповідачем для придбання та облаштування квартири за адресою: АДРЕСА_1, хоча на купівлю квартири було використано спільні кошти подружжя, а також подаровані подружжю та позичені, але не у позивача.

Вказані обставини, а також те, що позов по даній справі був поданий відразу після позову позивача до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя дає підстави вважати, що договір безвідсоткової позики №б/н від 25.05.2002 pоку був укладений не 25.05.2002 pік, а безпосередньо перед подачею позову, для того, щоб покласти на ОСОБА_1 додаткові боргові зобов'язання колишнього подружжя.

Вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 25.05.2002 року не мали наміру створити правові наслідки із виконання договору щодо надання коштів для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1, натомість намагаються штучно створити і використати ці наслідки для визначення та поділу спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Отже, договір безвідсоткової позики №б/н від 25.05.2002 року укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 повинен бути визнаний недійсним, як такий, що вчинений без згоди іншого з подружжя та такий, що вчинений без наміру створити правові наслідки. Крім того ціна договору 40 000 грн. перевищувала дрібний побутовий правочин.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив його задовольнити з підстав того, що позивач на знав про існування вказаного правочину, право чин є фіктивним оскільки на думку позивача був вчинений без наміру створення правових наслідків. ціна договору 40 000 грн. перевищувала дрібний побутовий право чин.

Представник відповідача ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнали пояснивши, що договір був укладений , кошти передавала ОСОБА_2 своїй доньці ОСОБА_3 на придбання та ремонт квартири, оскільки у неї та її чоловіка ОСОБА_1 не було заощаджень. Потім кошти були повернуті ОСОБА_2 ,на теперішній час договір виконано.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, ОСОБА_2 ,свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25.05.2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір позики (безвідсоткової), за умовами якого ОСОБА_2 надала ОСОБА_3 безвідсоткову позику в сумі 40 000 грн. для придбання квартири розташованої АДРЕСА_2. Для підтвердження факту отримання коштів ОСОБА_3 було складено письмову розписку на вказану суму /а.с. 7-8/.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 13.01.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.11.2011 року /а.с. 14/.

11 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя /а.с. 10-11/.

02 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики /а.с. 5-6/.

Проте пізніше, борг відповідач повернула, що підтверджуються заявою ОСОБА_2 від 25.11.2016 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №1175 /а.с. 31/.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її чи його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Виходячи із змісту ст.1047 ЦК України форма договору позики не передбачає нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації.

Згідно з п. 25 Постанови пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз'яснено, що положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів (ухвала Верховного Суду України від 10.11.2010 року та від 16.12.2009року).

Посилання на недійсність укладеного одним із подружжя договору позики з підстав відсутності її згоди, є надуманими і такими, що ґрунтуються на підміні поняття «права одного із подружжя на отримання коштів» поняттям «розпорядження спільним майном подружжя», які за своїм змістом не є тотожними.

Також позивачем не правильно трактовано норми ст. 65 СК України згідно якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Тобто в даній статті визначаються умови, яких повинно дотримуватись подружжя під час укладення договорів на розпорядження майном.

Договір позики, не є договором на розпорядження майном, а тому не підпадає під дію ст. 65 СК України. Договір позики повністю відповідає вимоги ст.203 ЦК України, а тому є дійсним. Вказана угода укладена відповідно до вимог чинного законодавства. Сторони у вказаній угоді є дієздатними, по угоді позики здійснено вільне волевиявлення, вказана угода укладалася з метою досягнення правових наслідків обумовлених нею, було дотримано письмової форми.

Договірні зобовязання позики припинили свою дію у звязку з їх виконанням , тому не можуть бути визнані недійсними, оскільки до вимог ст.599 ЦК України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

ОСОБА_2 зверталася з позовом до ОСОБА_1 про повернення позики, але це не стосувалося і не порушувало прав позивача по справі, а є її особистими правами та волевиявленням.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п. 7 вищезазначеної Постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, виходячи з положення ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його реєстрації. У зв'язку з цим позивач, який звертається із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Також для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Відповідно до ч. 3 ст.10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено також, що саме діям обох сторін властива ознака фіктивності (що обидві сторони діяли лише для вигляду). В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладеного правочину , які обумовлювалися цим правочином.

Те що у ОСОБА_2 були кошти підтверджується копією договору купівлі продажу з відстрочкою платежу від 12.08.2002 року (а.с.161) , з якого вбачається ,що вона отримала за продаж будинку в день укладання договору 19 44 грн.

Вказані обставини підтвердив в судовому засідання свідок ОСОБА_7

Крім того судом неодноразово зясовувалася правова позиція представника позивача щодо позовний вимог які взаємовиключаючі , представник позивача наполягає на позовних вимогах викладених в позовній заяві.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За вказаного, позовні вимоги не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Оскільки суд в задоволенні позовних вимог позивачу відмовив , тому витраті по справі суд покладає на позивача по фактично понесенним ним витратам.

На підставі викладеного та ст.65 СК України, ст.ст. 203,215,243,237, Закону України «Про нотаріат», постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними»; керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 57, 60,66, 88, 208, 209, 218-210,212,213, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору безвідсоткової позики б/н від 25.05.2002 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 недійсним, стягненні судових витрат в розмірі 551 грн. 21 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Кіровоградської області через Кіровський районний суд міста Кіровограда протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Кіровського І. Л. Павелко

районного суду

м.Кіровограда