Ухвала

іменем україни

29 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» (далі - ТОВ «Можайське») про стягнення коштів, посилаючись на те, що у березні 2014 року між сторонами було досягнуто домовленості про те, що він, як засновник ТОВ «Можайське», надасть поворотно-фінансову допомогу товариству у сумі 105 000 грн, що буде оформлено договором про надання поворотної фінансової допомоги.

28 березня 2014 року ОСОБА_4 вніс грошові кошти в касу банку «Укрсиббанк», які були зараховані на розрахунковий рахунок ТОВ «Можайське», однак ТОВ «Можайське» у подальшому відмовилося від укладення договору про надання поворотної фінансової допомоги.

Враховуючи, що договір між сторонами не був укладений, відповідач користується коштами позивача без достатньої правової підстави, ОСОБА_4 посилаючись на положення ст.1212 ЦК України, просив стягнути із відповідача на свою користь борг за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2015 року, з урахуванням індексу інфляції у сумі 175 140 грн. та 3% річних за час порушення виконання грошового зобов'язання у сумі 3 958 грн, передбачених ст. 625 ЦК України.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 Стягнуто з ТОВ «Можайське» на користь ОСОБА_4 105 000 грн. Решту позовних вимог залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року скасовано рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалене судове рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 був одним із засновників ТОВ «Можайське» (т. 1 а.с. 6-8).

28 березня 2014 року ОСОБА_4 вніс 105 000 грн у касу банку «Укрсиббанк» на розрахунковий рахунок ТОВ «Можайське» № 6800. Призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги засновником згідно з договором № 8 від 27 березня 2014 року (т. 1 а.с. 9, 10).

Договір № 8 від 27 березня 2014 року сторонами підписаний не був.

Судами також встановлено, що факт надходження коштів від позивача на рахунок ТОВ «Можайське» відповідачем не оспорюється і внесені кошти позивачу не повернуто.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач фактично надав відповідачу позику і недотримання сторонами письмової форми договору не свідчить про безпідставне набуття коштів відповідачем.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від 03 червня 2015 року № 6-100цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, дав оцінку обставинам справи вказавши про те, що до виниклих правовідносин підлягають застосуванню норми права, що регулюють зобов'язальні правовідносини, а не положення ст. 1212 ЦК України, однак позивач інших вимог не заявляв. Оскільки позов про стягнення внесених коштів позивачем не заявлено з підстав зобов'язальних відносин із договору, стягнення суми з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, за даних підстав позову також є неможливим.

Крім того, правовідносини позики передбачають строк повернення, який судом першої інстанції встановлено не було, а тому вірним є висновок суду апеляційної інстанції про залишення вимог ОСОБА_4 без задоволення.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, а при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С.Висоцька

О.В.Умнова