АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Кулянди М.І.,

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: представника ПАТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 листопада 2011 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що у 2011 році на підставі довідки-рахунку серії КІМ №686284 він придбав у ОСОБА_5 пасажирський автобус ОСОБА_6, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 за 16 900 доларів США.

4 липня 2011 року державним виконавцем та представниками ПАТ КБ «ПриватБанку» він був позбавлений права користування належним йому мікроавтобусом на підставі ухвали Зарічного районного суду м.Суми, якою було накладено арешт на цей автобус.

Вказував, що він на платній основі отримав право власності на пасажирський автобус ОСОБА_6 реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу і є добросовісним набувачем, права якого підлягають захисту.

Про наявність ухвали про накладення арешту на спірний мікроавтобус йому стало відомо 4 липня 2011року. Діями ПАТ КБ «ПриватБанк» він фактично був позбавлений права володіння, користування та розпорядження належним йому на праві приватної власності пасажирським автобусом.

Справа №2/1819/11 Провадження №22ц-794/733/17 Головуючий у І інстанції Гончарова І.М.

Категорія 2.5 Суддя-доповідач ОСОБА_7

З підстав ст.392 ЦК України просив визнати за ним право власності на пасажирський автобус ОСОБА_6 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та зобовязати ПАТ КБ «ПриватБанк» усунути перешкоди в користуванні майном шляхом повернення йому автобусу.

Надалі позивач збільшив свої позовні вимоги зазначивши, що він був змушений знайти взамін вилученого автомобіля транспортний засіб із дозволом на пасажирські перевезення. 5 липня 2011 року він уклав договір оренди транспортного засобу марки ОСОБА_6, номерний знак НОМЕР_2 із цільовим використанням для перевезень пасажирів відповідно до ліцензійної картки серії АА 256575 від 21 березня 2007 року. Згідно умов договору орендна плата за користування автомобілем становить 2500 грн., які він оплатив ПП ОСОБА_8

Просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь вимушені витрати на оренду транспортного засобу в розмірі 35600 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 листопада 2011 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на пасажирський автобус ОСОБА_6, 2003 року випуску, р.н. НОМЕР_1.

Зобовязано ПАТ КБ «ПриватБанк» усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні власністю пасажирським автобусом ОСОБА_6, 2003 року випуску, р.н. НОМЕР_1.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1472 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

На дане рішення суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що його не залучили до участі у даній справі, а суд вирішив питання про його права та обовязки як власника спірного транспортного засобу, просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вважає, що дане рішення було винесено внаслідок неповного зясування обставин, які мають значення для справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, що 12 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір. На забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір застави, відповідно до якого ОСОБА_4 надав у заставу належне йому майно автомобіль MERCEDES-BENS, модель: 313-CDI Sprinter, 2003 року випуску, тип ТЗ, автобус D, номер НОМЕР_3, №кузова/шасі: WDB9036631R547635.

ОСОБА_4 всупереч договору застави, без попередньої письмової згоди заставодержателя здійснив відчуження предмету застави ОСОБА_10 на підставі біржового контракту №ТЗ/60/864 від 02 грудня 2008 року.

Після цього, ОСОБА_10 реалізував заставлений автомобіль по біржовому контракту №ТЗ 60/270 від 30 березня 2010 року ОСОБА_11

ОСОБА_11 реалізував заставний автомобіль по біржовій угоді №10409 від 28 квітня 2010 року ОСОБА_3

ОСОБА_3 реалізувала заставний автомобіль ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку серії КІМ №686284 від 08 квітня 2011 року. 13 квітня 2011 року ОСОБА_2 зареєстрував транспортний засіб в УДАІ УМВС України в Чернівецькій області.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та визнаючи право власності на спірний транспортний засіб, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем транспортного засобу, договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не оспорювався та не був предметом судового розгляду, а тому є чинним.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що суд першої інстанції не врахував рішення Зарічного районного суду м.Суми Сумської області від 31 травня 2011 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2011 року, відповідно до яких був визнаний недійсним біржовий контракт №ТЗ/60/864 від 02 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10

Проте, колегія суддів вважає, що права та інтереси апелянта ОСОБА_4 рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 листопада 2011 року не порушуються.

Так, як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4, знаючи про те, що спірний транспортний засіб знаходиться в заставі у ПАТ КБ «ПриватБанк», добровільно та без згоди заставодержателя відчужив його ОСОБА_10

ОСОБА_4 не оспорював жодний біржовий контракт по продажу транспортного засобу, а договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, взагалі не був предметом судового розгляду при розгляді цивільної справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3 про визнання укладених біржових угод недійсними.

ОСОБА_4, вважаючи себе власником спірного транспортного засобу, з 2011 року не заявляв віндикаційного позову в порядку ч.1 ст.388 ЦК України про витребування транспортного засобу від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведене свідчить про те, що спірний транспортний засіб вибув з володіння власника ОСОБА_4 за його волею, він його не витребовував від добросовісних набувачів та з 2011 року не цікавився ним, а відтак прийнятим Шевченківським районним судом м.Чернівці 28 листопада 2011 року рішенням його право не порушено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: