Справа №: 705/4848/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Кімстачова О.С.

з участю:

секретаря судового засідання Шаповал Н.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Умані Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до АТ «Ощадбанк» про визнання недійсними кредитного договору і іпотечного договору,

ВСТАНОВИВ:

28.08.2015 (згідно з датою на штампі поштового відділення а.с. 20) ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк», банк) про визнання кредитного договору недійсним згідно із Законом України «Про захист прав споживачів», в якому просить суд: визнати недійсним ОСОБА_3 відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006; визнати недійсним Іпотечний договір № 9542 від 05.12.2006.

Позовні вимоги мотивує тим, що 05.12.2006 підписав ОСОБА_3 відновлювальної кредитної лінії № 9542 (далі кредитний договір), згідно з яким банк мав надати кредитні кошти, призначені для використання на споживчі цілі. Вважає, що вказаний договір суперечить законодавству України з таких підстав. Зміст спірного договору суперечить ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив позивачу в письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Всупереч ст.11 цього Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив позивача як споживача кредитних коштів письмово про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями, чим було порушено право споживача на свободу вибору продукції (підпункт «а» ст. 21 Закону). У договорі банк наділив себе великою кількістю прав, обмеживши в них позичальника, та за порушення умов договору відповідальність передбачена лише для позичальника, чим порушується принцип рівності сторін договору. Продукція, надана банком (валютний кредит), є небезпечною для майнових інтересів позивача, так як є схильною до різких і значних коливань своєї вартості, криє в собі ризик для його майна. Пунктами 1.5.2., 1.5.2.1., 1.5.2.2. та 1.2.2.3. кредитного договору передбачена можливість односторонньої зміни банком відсоткової ставки. Також дискримінацією є те, що в разі незгод позичальника із підняттям відсоткової ставки, вважається що банк вимагає дострокового повернення кредиту (п. 1.5.2.3). У порушення вимог ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» йому з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме: стійкої вартості оплати за кредит. Однією з несправедливих умов договору є те, що банк має право вимагати від позичальника достроково повернути суму кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, що фактично неможливо виконати, так як кредит береться з метою його використання на певні цілі, а споживач повертає його частинами на протязі всієї дії договору. Крім того, в договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а також відсутній графік погашення кредиту. ОСОБА_3 взагалі не містить порядку зміни договору, який враховував би інтереси споживача, взагалі не містить умови про порядок припинення договору, а це є суттєвими умовами, тобто договір у цілому суперечить п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Порушенням вимог законодавства (п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 628 ЦК України) при укладенні кредитного договору є відсутність у ньому умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, натомість містить ряд пунктів зобов'язань та відповідальності зі сторони позичальника. Кредитний договір є недійсним відповідно до ст. 203, ст. 215 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню; недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Тому разом із визнанням недійсним основного кредитного договору підлягає визнанню недійсним і іпотечний договір, який є похідним від кредитного.

Відповідач ПАТ «Ощадбанк» подав суду письмові заперечення на позов від 16.12.2015, в яких заперечив проти позову і просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Відповідач вважає, що доводи позову є безпідставними, помилковими, такими, що суперечать чинному законодавству України та дійсним обставинам справи.

Посилається на такі обставини. 05.12.2006 між банком та ОСОБА_2 був укладений ОСОБА_3 відновлювальної кредитної лінії № 9542, згідно з яким Банк зобов'язався надати позичальнику на умовах договору споживчий кредит у розмірі 46 500 доларів США, а позичальник зобовязався отримати, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13 % річних, комісійні винагороди та інші платежі, в порядку, на умовах, та в строки, визначені кредитним договором. У забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору 05.12.2006 між відповідачем та позивачем укладений Іпотечний договір № 9542, відповідно до умов якого позивач передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру № 56 в будинку №31 в м. Умані по вул. Леніна. Іпотечний договір посвідчений завідувачем Уманської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за № 1-4299, та зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за №10314158 від 05.12.2006. Квартира належить на праві власності позивачу. У подальшому 26.08.2008 між сторонами був укладений Додаткову угоду №1 до Договору відновлюваної кредитної лінії та Додаткову угоду №1 до Іпотечного договору, за умовами яких сторони домовилися збільшити розмір плати за користування кредитом з 13% до 14,5% річних, які набувають чинності з моменту їх підписання. Також відповідач задовольнив заяву позивача про реструктуризацію боргу за кредитом і подовження строку сплати платежів з 05.12.2011 до 04.12.2014, у зв'язку з чим 08.07.2010 була укладена Додаткова угода № 2 до Договору відновлюваної кредитної лінії та 09.07.2010 Додаткова угода № 2 до Іпотечного договору. В умовах додаткових угод було передбачено збільшення розміру плати за користування кредитом з 13% до 14,5% річних. Додаткова угода №2 до Іпотечного договору була посвідчена нотаріусом Державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за реєстровим №1- 860 та зареєстрована в Державному реєстрі іпотек. На підтвердження своєї згоди та легітимності вищевказаних додаткових угод позивач сплачував відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14.5% річних з вересня 2008 року по грудень 2012 року. З грудня місяця 2012 року позивач припинив сплачувати заборгованість по даному кредитному договору, в наслідок чого виникла прострочена заборгованість за Договором. У зв'язку з наявністю простроченої заборгованості за кредитним договором банк був змушений 30.07.2013 звернутись до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки на користь АТ «Ощадбанк» в рахунок погашення кредитної заборгованості в сумі 10 483.85 доларів США. 09.09.2013 ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до банку про визнання договору іпотеки недійсним. Ухвалою від 10.09.2013 Уманського міськрайонного суду зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до АТ «Ощадбанка» про визнання договору іпотеки недійсним об'єднана в одне провадження з первісним позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою від 17.01.2014 Уманським міськрайонний судом зупинено провадження по вищевказаній справі у зв'язку з надходженням на адресу суду та розглядом Уманським міськрайонним судом справи за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання правочинів недійсними. 21.07.2015 Уманським міськрайонний судом було ухвалено рішення по справі №705/7541/13ц, 2/705/209/15 за позовом ОСОБА_2 до АТ «Ощадбанк», третя особа ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними відмовлено. Апеляційним судом Черкаської області при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_5 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.07.2015 по справі за позовом ОСОБА_2 до АТ «Ощадбанк», третя особа ОСОБА_5, про визнання правочинів недійсними, 10.09.2015 постановлено рішення, яким ОСОБА_3 відновлюваної кредитної лінії №9542 та Іпотечний договір №9542 з усіма їх додатками, які були детально досліджені, вивчені, проаналізовані, визнано дійсними.

Посилання Позивача на те, що відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не повідомив його в письмовій формі про умови кредитування є не правдивими, оскільки ще 28.11.2006 ОСОБА_6JI. особисто заповнив та підписав кредитну заявку та цього ж дня ознайомився та підписав повідомлення про умови кредитування, де чітко були зазначені всі дані, передбачені вказаною частиною ст. 11 Закону. ОСОБА_2 відповідно до його побажання, викладеного в кредитній заявці, повідомлено про схему кредитування та схему повернення кредитних коштів перед укладенням Кредитного договору, що підтверджується власноручно підписаним Позичальником повідомленням про умови кредитування. Згідно з ч. 3. ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач зобовязаний: перед початком експлуатації товару уважно ознайомитися з правилами експлуатації, викладеними в наданій виробником документації на товар; в разі необхідності розяснення умов та правил використання товару до початку використання товару звернутися за роз'ясненням до продавця або до іншої вказаної в експлуатаційній документації особи, що виконує їх функції. Тобто Позивач, перед отриманням кредиту, зобов'язаний був самостійно вивчити попередньо видані йому проекти договору, повідомлення таблиці і в разі необхідності звернутися до банківського працівника або незалежного фахівця з банківської справи і розумно оцінити необхідність отримання такого кредиту та передбачити можливість його повернення та сплати відсотків. Вважає, що підписанням кредитного договору, фактом отримання і використання кредиту позивач у повному обсязі розумів зміст кредитного договору та права і обовязки які покладаються на нього з його підписанням. Окрім того, у п. 9.1. кредитного договору зазначено, що договір прочитаний сторонами, відповідає їхнім намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмету та змісту договору, що повністю спростовує твердження позивача про відсутність переддоговірної роботи, наявність положень у кредитному договорі, які б не влаштовували позивача.

Посилання ОСОБА_2 на те, що банком були порушені вимоги ст. 21 Закону взагалі є такими, що не відповідають дійсності, оскільки дане твердження не підтверджується конкретними фактами. Кредит надавався позичальнику у розмірі, валюті та на строк, який просив позичальник у кредитній заявці, тому право вибору послуги у отриманні кредиту ніяким чином не було порушене.

Твердження позивача про порушення банком вимог ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме: не повідомлення банком позичальника про можливість подорожчання курсу долара США є необгрунтованим, оскільки AT «Ощадбанк» не є валютним регулятором і не може завчасно знати про зміну курсу валют, крім того курс долара США до гривні ніколи жорстко не закріплювався, а тому позичальник, беручи валютний кредит, мав би врахувати валютні ризики для себе, а не перекладати відповідальність на банк. Твердження позивача про те, що банк видав йому кредит у іноземній валюті, знаючи про світову фінансову кризу 2008 року, є взагалі голослівним та не доведеним.

Стосовно наявності, на думку позивача, несправедливих умов у Кредитному договорі про дострокове повернення кредитних коштів, варто зазначити, що дана умова в повній мірі відповідає вимогам ст. 1050 ЦК України, п. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», що передбачають права банку вимагати дострокове повернення кредиту у випадку порушення позичальником умов кредитного договору: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Право вимагати дострокового повернення кредиту у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань не є порушенням п. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Твердження позивача про відсутність детального розпису вартості кредиту є необгрунтованим, оскільки в повідомленні про кредитування визначено перелік витрат, пов'язаних з одержанням та обслуговуванням кредиту. Враховуючи те, кредит наданий у вигляді відновлювальної кредитної лінії, неможливо розробити актуальний графік погашення кредиту із зазначенням сум погашення, оскільки позичальник за час дії кредитного договору може необмежену кількість разів знімати кошти частинами та повертати їх в погашення відсотків та основного боргу. Але умовами кредитного договору визначений загальний порядок і розмір видачі кредиту, нарахування відсотків, погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, а саме: п. 1.1, 1.2, 1.3. 1.5.1.1. 1.5.1.2. 1.5.1.3 Кредитного договору, тому позичальник, знаючи суму боргу за кредитним договором, міг визначити і контролювати суми погашення тіла кредиту та відсотків. Позичальник мав можливість звертатися до банку з запитом про наявну заборгованість за кредитом та суму нарахованих відсотків та отримувати запитувану інформацію. Якщо у позичальника виникати сумніви стосовно правильності зарахування коштів в погашення заборгованості за кредитним договором, він міг звернутися до банку для перевірки правильності зарахування коштів або замовити виписки руху коштів по рахунках для проведення перевірки, але позичальник цього не зробив, що вказує на те, що у нього були відсутні сумніви правильності зарахування коштів банком при погашенні заборгованості за кредитним договором.

Відповідно п. 2.1.1. Договору відновлюваної кредитної лінії банк відкриває Позичальнику рахунок для обліку заборгованості за Кредитом відповідно до правил, що діють у банку та чинного законодавства України. Відповідно п. 1.2. Договору відновлюваної кредитної лінії кредит підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до 25 числа кожного місяця. Згідно повідомлення про умови кредитування щомісячна сплата становить 6 415,00 грн., а відповідно до Додаткової угоди №2 до Договору відновлюваної кредитної лінії з липня 2010 року по грудень 2010 року в розмірі 20 доларів США щомісячно, починаючи з січня 2011 року в розмірі 395 доларів США.

Твердження ОСОБА_2 що договір не містить порядку внесення змін та порядку припинення даного договору безпідставне, так як п. 6.1. Договору передбачено, що цей договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою Сторін та п. 7.1. припинення цього договору без згоди на те іншої сторони не допускається.

Припущення ОСОБА_2 що даний договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за не виконання або неналежне виконання умов Договору помилкове, так як п. 5.3. та п. 5.2. передбачено: «Відносини, що виникають при укладені та виконанні цього договору та не врегульовані в ньому, регулюються чинним законодавством України. Спори та суперечки в рамках цього договору, врегулювання яких неможливо досягнути шляхом переговорів, вирішуються в судовому порядку». Тобто за невиконання або неналежне виконання умов договору банк відповідає згідно з чинним законодавством України в судовому порядку, що повністю спростовує твердження позивача про невідповідність кредитного договору вимогам п. 9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Також відповідач вважає, що сплив передбачений ЦК України трирічний строк позовної давності, перебіг якої починається з моменту укладення оспорюваного Договору відновлюваної кредитної лінії №9542, з 05.12.2006 і налічує 8 років 8 місяців 23 дні, що теж є підставою для відмови в позові.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, пославшись на обставини, зазначені в позовній заяві, та просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечив проти позову повністю у зв'язку з його безпідставністю, необґрунтованістю. У повному обсязі підтримав подані раніше письмові заперечення відповідача та просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Також зазначив, що з часу укладення оспорюваних договорів 05.12.2006 до дня звернення з позовом до суду сплив передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду, тому в разі, якщо суд погодиться із доводами позивача, вважав необхідним застосувати наслідки спливу позовної давності і відмовити в позові.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_5 (позичальник) та ПАТ «Ощадбанк» (банк) підписали 05.12.2006 ОСОБА_3 відновлювальної кредитної лінії № 9542 (кредитний договір), згідно з яким (п. 1.1) банк зобов'язався надавати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 46 500 доларів США, а позичальник зобовязався отримати, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13 % річних, комісійні винагороди та інші платежі, в порядку, на умовах, та в строки визначені кредитним договором.

Пунктом 1.2 розділу 1 «Предмет договору» передбачено, що кредит надається на споживчі потреби окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією, у період до 05.12.2007; і на дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до 25 числа кожного місяця з відповідним зменшенням ліміту кредиту, починаючи з січня місяця 2008 року, остаточним терміном повернення кредиту є 05.12.2011.

26.08.2008 сторони підписали Додаткову угоду № 1 до Договору відновлюваної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006, за умовами якої сторони домовилися збільшити розмір плати за користування кредитом з 13% до 14,5% річних у пункті 1.1. Договору.

08.07.2010 сторони підписали Додаткову угоду № 2 до Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006, якою змінили п. 1.2, передбачивши в ньому суми щомісячних платежів у доларах США і визначивши остаточний термін повернення кредиту 04.12.2014; п. 1.5.1.1., визначивши в ньому збільшену процентну ставку 14.5 % річних на період з дня видачі кредиту і до моменту закінчення строку, на який було надано кредит; п. 1.5.1.3 в частині дати останньої сплати процентів.

05.01.2011 сторони підписали Додаткову угоду № 3 до Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006, якою змінили п. 1.2, 1.5.1.3 Договору щодо строків погашення суми кредиту і сплати процентів по кредиту.

У наведених вище додаткових угодах зазначено, що вони набувають чинності з моменту їх підписання та є невід'ємними частинами Договору.

У забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору 05.12.2006 між відповідачем і позивачем укладений Іпотечний договір № 9542, відповідно до умов якого позивач передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру № 56, в будинку №31 в м. Умань по вул. Леніна. Іпотечний договір посвідчений завідувачем Уманської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, в реєстрі за № 1-4299, та зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за № 10314158 від 05.12.2006.

26.08.2008 сторони підписали Додаткову угоду № 1 до Іпотечного договору № 9542 від 05.12.2006, яка не була посвідчена нотаріально.

09.07.2010 сторони підписали Додаткову угоду № 2 до Іпотечного договору № 9542 від 05.12.2006, яка була посвідчена нотаріально. Цією Додатковою угодою були внесені зміни до Іпотечного договору про розмір відсоткової ставки за кредитним договором, щодо остаточної дати погашення кредиту та опису предмета іпотеки.

Під час судового розгляду були встановлені обставини, які вказують на наявність передбачених законом підстав для визнання кредитного договору і іпотечного договору недійсними. При цьому застосуванню підлягають норми матеріального права, які були чинні на день укладення спірних договорів, 05.12.2006, тому норми ЦК України і законів далі в рішенні наводяться в редакції, чинній на вказану дату.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 статті 203 ЦК України, а саме: недодержання вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства.

Суд вважає, що під час вчинення сторонами правочину укладення Договору відновлюваної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 відповідач (банк) не додержав вимог Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (у редакції Закону від 01.12.2005 № 3161-IV).

Так, з наданої суду копії Повідомлення про умови кредитування від 28.11.2006 (а.с. 41, 68) вбачається, що банк не виконав у повному обсязі вимоги ч. 2 ст. 11 Закону № 9542, а саме: перед укладенням договору про надання споживчого кредиту не повідомив споживачу (ОСОБА_2Л.) прокредитні умови, зокрема: про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Враховуючи засади цивільного законодавства, закріплені у п. 6 ст. 3 ЦК України добросовісність та розумність, та положення ч. 1 ст. 15 Закону № 9542 щодо права споживача на інформацію про продукцію, зазначені вище відомості про кредитні умови повинні були бути надані банком споживачу в чітких, однозначних і доступних для розуміння пересічною особою формулюваннях,що забезпечило б можливість свідомого і компетентного вибору кредиту. Однак банк такої інформації позивачу не надав.

Згідно із Кредитною заявкою ОСОБА_2 від 28.11.2006 (а.с. 39) та рішенням кредитного комітету філії-Черкаське обласне управління ВАТ «Державний Ощадний банк України» від 04.12.2006 (а.с. 56) ОСОБА_2 просив надати, а АТ «Ощадбанк» прийняв рішення надати позивачу кредит у розмірі 46 500 доларів США на споживчі потреби, терміном на 60 місяців зі сплатою 13 % річних за користування кредитом. Однак вповноважена особа банку 05.12.2006 всупереч змісту вказаних документів, без виконання вимог ч. 2 ст. 11 Закону № 9542, надала ОСОБА_2 для підписання договір не про видачу йому кредиту на погоджених сторонами умовах і в обумовленій сумі, а договір про відкриття позичальнику відновлювальної кредитної лінії.

Підписаний позивачем ОСОБА_3 відновлювальної кредитної лінії № 9542 не відповідає за своїм змістом вимогам ч. 4 ст. 11 Закону № 9542. Так, у Договорі не зазначені: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту. У пунктах 1.2, 1.4 Договору, які стосуються видачі грошових коштів позичальнику, не вказані дати і суми, які будуть видані останньому, та, відповідно до цих сум і дат, не розписана загальна вартість кредиту для ОСОБА_2 та не визначений графік і суми повернення кредиту і сплати процентів за користування ним. Банк фактично не узгодив із позичальником частину істотних умов договору (абзац другий ч. 1 ст. 638 ЦК України), передбачених законом.

Наведені обставини є підставами для визнання Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 недійсним.

Разом з тим, відповідач АТ «Ощадбанк» у письмових запереченнях проти позову (а.с 37-38) та його представник у судовому засіданні 18.11.2016 вказували на необхідність застосування наслідків пропуску строку позовної давності, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Позовна давність згідно зі ст. 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До правовідносин сторін підлягає застосуванню встановлений ст. 257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, строк для звернення ОСОБА_2 до суду з вимогою про визнання кредитного договору недійсним необхідно обчислювати з дати його підписання, тобто з 05.12.2006. Трирічний строк позовної давності сплив 05.12.2009, а позов поданий суду 28.08.2015. Позивач суду не заявляв клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; і сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, позовна вимога про визнання недійсним Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Позовна вимога позивача про визнання недійсним Іпотечного договору № 9542 від 05.12.2006, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ощадбанк», обґрунтована посиланням на норми ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 548 ЦК України, якими передбачені наслідки недійсності правочину та те, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню і недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Інших підстав для визнання Іпотечного договору недійсним у позовній заяві не зазначено.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» 05.06.2003 № 898-IV (зі змінами) іпотека має похідний характер від основного зобов'язання, тобто не може існувати самостійно.

Враховуючи те, що у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 основного зобов'язання належить відмовити, то і вимога про визнання недійсним похідного договору щодо забезпечення основного зобов'язання, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 11, 15, 57-61, 208, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до АТ «Ощадбанк» про визнання недійсними Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 і Іпотечного договору № 9542 від 05.12.2006 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Уманський міськрайонний суд Черкаської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: О.С. Кімстачов