Провадження № 22-ц/773/709/17 Категорія: 21 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Осіпука В.В.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

третьої особи - Четвергової А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Четвергова Анна Дмитрівна, про визнання недійсними договорів дарування, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Четвергова Анна Дмитрівна, про визнання недійсними договорів дарування відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2013 року було укладено три договори дарування, за якими ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_4: цілий житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 (а.с.55); земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.70-71); земельну ділянку розміром 0,6 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.84-85). Право власності відповідача на вищевказане майно, набуте за договорами, зареєстроване у встановленому законом порядку.

З довідки Лаврівської сільської ради Луцького району про склад сім'ї та зареєстрованих у житловому будинку осіб від 09.12.2013 №152 (а.с.61) встановлено, що ще до укладення оспорюваних договорів дарування в будинку по АДРЕСА_1 були зареєстрованими та проживали власник ОСОБА_1, її внучка ОСОБА_4, чоловік внучки ОСОБА_7 та син внучки ОСОБА_8. Крім цього, в будинку по АДРЕСА_1 додатково зареєстрована ще одна дитина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, донька відповідача. Фактично передача нерухомого майна за договорами відбулася. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач з сім'єю залишила будинок в с.Лаврів в 2014 році в зв'язку з конфліктними стосунками з бабусею.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

У ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 цієї статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а також досягли згоди про всі його істотні умови.

Договори дарування укладені в письмовій формі із зазначенням усіх істотних умов договору, підписані дарувальником та обдаровуваним.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції встановивши, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку при укладенні договорів дарування - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договорів недійсними.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мала наміру дарувати своє майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, та земельні ділянки площами 0,25 та 0,60 га та підписала договори змісту яких не усвідомлювала не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Положеннями статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи зі змісту оспорюваних договорів дарування та обставин, із якими позивач пов'язує їх недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що позивач не усвідомлювала природи укладених правочинів та їх наслідків, помилялася щодо предмету укладених договорів та їх умов і це вплинуло на її волевиявлення, та на час укладання договорів дарування сторони мали будь-які домовленості про взаємну вигоду, покладання на обдарованого обов'язку утримувати дарувальника.

Про обізнаність позивача щодо укладення саме договорів дарування свідчать матеріали справи. З текстів договорів дарування встановлено, що сторони укладаючи договори дарування засвідчили про їх обізнаність із правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного, уклали цей договір.

Згідно п. 9 Договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, п. 11 Договорів дарування земельних ділянок площею 0,25 га та 0,6 га Дарувальник - ОСОБА_1 та Обдаровувана - ОСОБА_4 у присутності нотаріуса ствердили, що однаково розуміють значення і умови цих договорів та їх правові наслідки для кожної із сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що волевиявлення сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі, договір, що укладається не має характеру фіктивного та удаваного правочину, вони не визнані в установленому порядку недієздатними, не страждають в момент укладення договору захворюваннями, що перешкоджають усвідомленню його суті, проект цього договору, складений нотаріусом ними прочитаний, кожному зрозумілий і кожним схвалений.

Відповідно до п. 10 оспорюваного договору дарування житлового будинку дарувальник - ОСОБА_1 обізнана про безоплатність цього правочину.

Покликання позивача на те, що вона не могла прочитати та усвідомити укладені договори дарування через похилий вік та стан здоровя не ґрунтуються на матеріалах справи та носять характер припущення. Крім того, сам по собі похилий вік позивача та стан здоровя, який відповідає такому віку не є доказом її неможливості правильного сприйняття істотних умов укладених договорів дарування. Інших доказів з цього приводу позивач суду не надала.

Разом з тим з пояснень позивача в суді апеляційної інстанції встановлено, що на момент укладення договорів дарування будь-яких домовленостей між сторонами про те, що відповідач буде здійснювати догляд за позивачем не було. З виписки з медичної картки амбулаторного хворого (а.с.15) встановлено, що Зарембюк М.Ю. має ряд вікових захворювань, проте жодних доказів того, що позивач потребує постійного догляду і сторонньої допомоги суду не надано.

Покликання позивача в апеляційній скарзі на ту обставину, що спірний житловий будинок є єдиним житлом та постійним місцем проживання позивача не свідчать про те, що позивач не могла вільно розпорядитись на власний розсуд належним їй на праві власності майном. Подарувавши нерухоме майно своїй внучці ОСОБА_4 позивач не позбавила себе права користування цим майном, оскільки залишилась проживати в спірному житловому будинку разом із сім'єю внучки - відповідача по справі.

Твердження позивача, що вона не мала наміру укладати оспорювані договори дарування, спростовуються також її особистою заявою, адресованою голові Луцької райдержадміністрації про надання дозволу на дарування житлового будинку з метою захисту прав на житло малолітньої дитини відповідача ОСОБА_4, яка була зареєстрована у спірному житловому будинку(а.с. 18).

Покликання в апеляційній скарзі на те що, спірні договори дарування не укладалися нотаріусом Четверговою А.Д. спростовуються поясненнями третьої особи Четвергової А.Д. в судовому засіданні апеляційного суду, фактичними обставинами справи та дослідженими матеріалами даної цивільної справи, зокрема, із змісту оспорюваних правочинів вбачається, що договори дарування посвідчені Четверговою А.Д., приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області, підписані в її присутності та зареєстровані в реєстрі.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа N 6-9цс13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлені обставини наявності волевиявлення позивача під час укладення нею договорів на безоплатну передачу у власність відповідача житлового будинку та земельних ділянок. Позивач в момент укладення оспорюваних договорів погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність своєї внучки ОСОБА_4 без встановлення будь-яких умов та обов'язків, які виникнуть після їх укладення між нею та відповідачем.

За таких обставин та відповідно до зазначених норм матеріального права суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 на власний розсуд вчинила дії щодо дарування належного їй на праві власності нерухомого майна.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки наданих сторонами доказів, були предметом дослідження судом першої інстанції і не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді