Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.05.2017 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Хитрука В.М.

за участі секретаря Гуменюк Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

До Барського районного суду Вінницької області надійшов позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25.07.2012 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 23000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту ОСОБА_1 керується п. 2.1.1.2.3. п. 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Позивач вказує, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Позивач зазначає, що відповідно до п.2.1.1.5.5. Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Позивач повідомляє, що відповідач станом на 31.12.2015 року має заборгованість 73440,46 грн., яка складається з наступного: 39485,34 грн. - заборгованість за кредитом; 29781,76 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 200.00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 3473,35 грн. - штраф (процентна складова).

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав повністю, наполягав на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позов визнали частково, а саме в частині 12000 грн., які відповідач зняла в картки. Суду пояснили, що банк неправомірно просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобовязання, оскільки пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. З розрахунку не зрозуміло в якому розмірі (відсотку), протягом якого періоду часу, та на яку суму нараховувалися позивачем проценти, штраф та пеня. Відповідач просить застосувати строк позовної давності 3-х річний до основної заборгованості і до нарахованих процентів, і 1-річний строк позовної давності до вимог про стягнення штрафів та пені. Надані позивачем в якості доказів документи не містять підпису відповідача, яким би він підтвердив наявність домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності, а тому позивач не довів укладення між сторонами договору про збільшення строку позовної давності. Відповідач жодних документів про збільшення кредитного ліміту не підписувала і жодних коштів, які б перевищували первинний кредитний ліміт, не знімала. Необґрунтованими є вимоги про нарахування позивачем процентів за користування кредитом в розмірі більшому ніж 27,60%.

Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до укладеного договору № б/н від 25.07.2012 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 23000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту ОСОБА_1 керується п. 2.1.1.2.3. п. 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно розрахунку заборгованості за вищевказаним договором кредиту заборгованість відповідача станом на 31.12.2015 року становить 73440,46 грн., яка складається з наступного: 39485,34 грн. - заборгованість за кредитом; 29781,76 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 200.00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 3473,35 грн. - штраф (процентна складова).

Згідно з ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Кредитним договором передбачена відповідальність за порушення зобовязання, а саме: пеня та штраф. Тобто за одне й те саме порушення зобовязання передбачена подвійна відповідальність одного виду. При цьому в ст. 61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Тобто вимога банку про стягнення з відповідача пені та штрафів є взагалі неправомірною, оскільки стягуючи пеню висувати вимогу про стягнення штрафів банк не має права.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 р. у справі №6-2003цс15 згідно зі ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Судом перевірено розрахунок заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем і встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства України, а саме в частині нарахування комісії та пені в сумі 200 гривень і штрафу в розмірі 3 473,35 гривень (процентна складова). Решта розрахунку відповідає умовам кредитного договору.

З розрахунку, наданого позивачем, судом не може бути встановлено, розмір нарахованої комісії та розмір нарахованої пені, оскільки, як вбачається з розрахунку, нарахування комісії та пені за кредитним договором № б/н від 25.07.2012 здійснено в одній загальній колонці розрахунку заборгованості «сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)». Таким чином, суд не може фактично встановити окремі суми комісії та пені та перевірити чи нараховані вони відповідно до умов договору, адже комісія та пеня мають різну правову природу.

Окрім того, визначаючись щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що відповідно до п. 3.6 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо), а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з комісії за користування кредитом задоволенню не підлягають.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що призначення комісії за вчинення дій, відмінних від дій, вказаних у п. 3.6Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту та відсотках за користування кредитом, а в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по пені, комісії та штрафів слід відмовити.

Ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ч.1 ст. 530 ЦК України встановлено, що - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов'язання, строк, якого не визначений вказівкою на подію, яка має неминуче настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Ст. 610 ЦК України встановлено, що - порушення зобов'язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ч.1 ст.1054 ЦК України встановлено, що - за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований частково, підтверджений матеріалами справи, та підлягає частковому задоволенню.

Вимога відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки у судовому засіданні встановлено, що відповідач користувалася кредитною карткою в 2014 та у 2015 роках.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ВСУ в Постанові від 01.03.2017 у справі № 6-152цс17 звернув увагу, що зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-152цс17).

ОСОБА_2 є інвалідом II групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Керуючись ст. 525, 526, 530, 546, 549, 550, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України, ст. 60, ст. 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.07.2012 року у загальній сумі 69267,10 грн., яка складається з наступного: 39485,34 грн. - заборгованість за кредитом та 29781,76 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 200.00 грн. заборгованості за пенею та комісією; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 3473,35 грн. штрафу (процентна складова) та судового збору відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення, а неприсутніми особами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги в Апеляційний суд Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області.

Суддя: