У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору неукладеним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 05 листопада 2012 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № R2В, за умовами якого банк надав грошові кошти в сумі 250 тис. грн строком до 05 листопада 2017 року зі сплатою 25 % річних за користування кредитом.

05 листопада 2012 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № R2В-П1.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань станом на 15 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 336 637,60 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом ПАТ «ВТБ Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору не укладеним, посилаючись на те, що вона, як позичальник кредиту, не отримувала ні в касі, ні банку, ні на свій поточний рахунок 250 тис. грн.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 10 лютого 2016 року, позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 05 листопада 2012 року № R2В у розмірі 336 637,60 грн, а саме:

борг за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних 225 553 грн: поточна заборгованість за кредитом - 187 748,06 грн; прострочена заборгованість за кредитом - 33 575,34 грн; інфляційні витрати - 3 775,76 грн; 3 % річних - 453,84 грн;

борг за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних 49 898,03 грн: поточна заборгованість за кредитом - 1 058,80 грн; прострочена заборгованість за кредитом - 43 650,51 грн; інфляційні витрати - 4 636,74 грн; 3 % річних - 551,97 грн;

пеня за несвоєчасне повернення відсотків та кредиту - 61 186,57 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк» відмовити, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судами встановлено, що 05 листопада 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № R2B.

Відповідно до умов п. 3 кредитного договору ПАТ «ВТБ Банк» надає ОСОБА_3 кредит у сумі 250 тис. грн зі сплатою 25% річних за користування коштами, з кінцевим строком погашення заборгованості - 05 листопада 2017 року, а ОСОБА_3 повертає кредит і сплачує за його користування відсотки та комісійну винагороду в сумі, в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Підписанням кредитного договору ОСОБА_3 підтверджує своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк», з якими вона ознайомилася та погодилася.

Згідно з п. 3.9 кредитного договору кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, НОМЕР_3 у відділенні «Центральне» ПАТ «ВТБ Банк». Днем видачі кредиту вважається день безготівкового перерахунку коштів.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором перед ОСОБА_3 виконав, надавши 05 листопада 2012 року кредит у сумі 250 тис. грн шляхом перерахування коштів на картковий рахунок (а. с. 59 т. 1).

Відповідно до умов кредитного договору, а саме:

- п. 4.1 за користування кредитом ОСОБА_3сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 3.3 цього договору, або в розмірі, який змінено відповідно до п.п. 3.3 та 5.2.7 цього договору;

- п. 4.2 відсотки за користування кредитом за поточний місяць нараховуються двічі на місяць: 7 (сьомого) та в останній робочий день кожного місяця. Період, за який сплачується відсотки, - з 8 (восьмого) числа попереднього місяця по 7 (сьоме) число поточного місяця;

- п. 4.6 повертати кредит, відсотки, відповідно до графіка.

Сума щомісячного платежу розраховується так, що протягом строку кредитування вказаного в п. 3.2 кредитного договору сума кредиту відповідно до п. 3.1 кредитного договору та нараховані відсотки повертаються в повному обсязі.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору в разі прострочення зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати відсотків за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору ОСОБА_3 зобов'язується сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення в розмірі 0,5 % від суми прострочення зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язань, включаючи день погашення.

ОСОБА_3 своїх зобов'язань перед банком не виконала. У результаті порушення умов кредитного договору від 05 листопада 2012 року № R2B станом на 15 жовтня 2014 року згідноз розрахунком заборгованості за кредитом вона складається із: заборгованості за кредитом, відсотками, пені, 3 % річних та інфляційних витрат у сумі 336 637,60 грн.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 05 листопада 2012 року було укладено договір поруки № R2B - П1.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК.

05 травня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з п. 9.7 кредитного договору від 05 листопада 2012 року № R2В, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, на підставі ст. 259 ЦК України строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів, передбачених цим договором, встановлюється в три роки. Початок перебігу позовної давності визначається згідно з чинним законодавством України.

Отже, висновок судів про те, що позивачем не пропущено строк на звернення до суду з указаними вимогами, є обґрунтованим.

За клопотанням представника ОСОБА_3 апеляційним судом було витребувано для дослідження як оригінали документів, які були підставою для укладання кредитного договору, так і документи, пов'язані з його виконанням.

Так, перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційним судом установлено, що згідно з договором № 1019712 банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів від 05 листопада 2012 року банк зобов'язувався відкрити ОСОБА_3 поточний рахунок за № НОМЕР_2, але оригінал даного договору, як і наявна в матеріалах справи його копія, не містить підпису уповноваженої особи банку(а. с. 183 т. 1). ОСОБА_3 та її представником не було надано судам свого екземпляра зазначеного договору на підтвердження чи спростування доводів позивача за первісним позовом про наявність такого підпису в екземплярі, який отримала позичальник. Проте згідно з видатковим позабалансовим ордером від 05 листопада 2012 року № 25649 ОСОБА_3 отримала банківську платіжну картку № НОМЕР_1 «VELYKI MOZHLYVOSTI», перші та останні чотири цифри якої співпадають з даними чека 0988 на видачу готівки (а. с.135 т. 2).

05 листопада 2012 року ОСОБА_3 подала до банку заяву про перерахування на виконання умов кредитного договору № R2В від 05листопада 2012 року коштів у сумі 250 тис. грн на її власний поточний рахунок № НОМЕР_3, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів (а. с. 141 т. 2).

Також 05 листопада 2012 року банком було видано розпорядження № R2В про перерахування кредитних коштів згідно з умовами договору із зазначенням загального рахунку банку для зарахування кредитних коштів та рахунку позичальника (а. с. 140 т. 2).

Отже, висновок судів про виконання кредитором умов договору про надання кредитних коштів, є обгрунтованим.

Згідно з виписками з особових рахунків боржниквиконувала зобов'язання за кредитним договором до січня 2013 року.

Отже, кошти отримувалися не на підставі заяви фізичної особи на видачу готівки з поточного рахунку через касу банку, а мало місце зняття коштів з використанням банківської платіжної картки з обліком видаткової операції терміналом банку (31949001), яким і було видано чек на підтвердження проведеної касової операції, а уповноваженою особою банку лише видано грошові кошти.

З урахуванням положень п. 1.17-1.23 загальних вимог до оформлення касових документів Інструкції про касові операції в банках України за операціями з видачі готівки із застосуванням платіжних пристроїв не виключається можливість внесення до розрахункового документа, виданого таким пристроєм, інших даних, зокрема підпису працівника банку, підпису клієнта, зазначення уточнених даних щодо особи, яка отримує кошти з використанням платіжної картки.

05 листопада 2012 року ОСОБА_3 було укладено не лише кредитний договір, а й договір на відкриття поточного рахунку, відкрито поточний рахунок. За її заявою на поточний рахунок було перераховано кредитні кошти, отримано картку, з використанням якої і було знято кошти з поточного рахунку держателя картки в терміналі банку.

Відповідно до п. п. 3.1.4-3.1.6 Правил відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким здійнюються з використанням електронних платіжних засобів, та правил використання платіжних карток, які згідно з п.2.1 договору № 1019712 банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів від 05 листопада 2012 року є невід'ємною його частиною, власник рахунку зобов'язаний не передавати картку, не повідомляти ПІН-код, номер Платіжної картки, СVV2/CVC2-код, строк її дії та пароль, вказаний в заяві, іншим особам. Повідомлення пароля та/або номера платіжної картки можливе лише при наданні ідентифікаційної інформації у випадках, передбачених договором; проводити візуальний огляд банкомата на наявність скіммінгових та/або підозрілих сторонніх пристроїв перед проведенням операції з використанням платіжної картки; у разі втрати, крадіжки платіжної картки або розголошення ПІН або СVV2/CVC2-коду, несанкціонованого використання платіжної картки негайно повідомити про цей факт у порядку, визначеному договором.

Лише на держателя картки покладено обов'язок по її збереженню та попередженню шахрайських дій з карткою інших осіб.

Матеріали справи не містять доказів, що на час отримання коштів з карткового рахунку платіжна картка вибула з володіння ОСОБА_3 і що вона повідомила банківську установу про зазначену обставину.

Отже, висновок суду про те, що посилання ОСОБА_3 та її представника на обгрунтування підстав неотримання грошових коштів на чек, підписання його не ОСОБА_3, а іншою особою, не можуть бути підставою для визнання договору неукладеним і звільнення боржника від цивільно-правової відповідальності є також обгрунтованим.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог банку.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачу було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотань про призначення експертиз не призвело до неповного з'ясування обставин справи, яке б могло вплинути на правильність судових рішень.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак