Справа № 310/1872/17
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердянської міської ради Запорізької області, третя особа Бердянська міська державна нотаріальна контора, про захист права власності на майно прийняту спадщину,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Бердянського міськрайонного суду з позовом Бердянської міської ради Запорізької області, третя особа Бердянська міська державна нотаріальна контора, про захист права власності на майно прийняту спадщину, який в подальшому уточнив, мотивуючи свої вимоги наступним. Предметом позовних вимог є визнання права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, прийняту ним у спадщину після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_4 та його дружина, рідна тітка позивача, ОСОБА_5, яка померла 29 листопада 2005 року, набули право спільної сумісної власності на вказану квартиру на умовах приватизації. Одноособове право власності на квартиру № 46 ОСОБА_4 набув після смерті дружини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. На прохання ОСОБА_4 з 2007 року ОСОБА_1 проживав з ним однією родиною та після смерті ОСОБА_4 прийняв залишену ним спадщину квартиру АДРЕСА_2. 07 вересня 2013 року позивач відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України звернувся до Бердянської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 як спадкоємець четвертої черги. В цей же день було відкрито спадкову справу № 456/2013. Під час оформлення документів в КУ БТІ ОСОБА_1 стало відомо, що власником спадкового майна є ОСОБА_6, а зареєстрованою у вказаній квартирі є ОСОБА_7 Право власності на майно ОСОБА_6 набув внаслідок шахрайських дій шляхом укладення договорів купівлі-продажу, укладених 24 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 та 13 грудня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Рішенням Бердянського міськрайсуду від 25 березня 2015 року вказані договори були визнані недійсними. В грудні 2015 року ОСОБА_1 отримав постанову державного нотаріуса Бердянської державної нотаріальної контори від 26 листопада 2015 року про відмову у видачі йому свідоцтва про право на спадщину, мотивовану тим, що право власності на спадкове майно зареєстроване за ОСОБА_6 В квітні 2016 року до суду зверталась Бердянська міська рада із заявою про визнання спадщини, а саме квартири АДРЕСА_1, відумерлою. Після залучення ОСОБА_9 до участі у вказаній справі в якості зацікавленої особи ухвалою суду від 20 травня 2016 року заяву Бердянської міської ради було залишено без розгляду. ОСОБА_9 зазначеного, в Бердянському міськрайонному суді розглядалась справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи Бердянська міська рада, Бердянський міський відділ Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Бердянської міської ради, про визнання права користування квартирою № 46. Рішенням по вказаній справі від 27 жовтня 2016 року позивачу було відмовлено у задоволенні його позовних вимог. Зазначене рішення 02 лютого 2017 року апеляційним судом Запорізької області було змінено та в мотивувальній частині рішення апеляційного суду вказано, що з висновками суду погодитися не можна, оскільки позивач доводе, що він був членом сімї померлого, з яким проживав більше пяти років до відкриття спадщини. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Просив визнати за ним право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, прийняту ним спадщину після померлого родича ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом; зобовязати третю особу видати йому свідоцтво про право на спадщину померлого ОСОБА_4

Позивач в судовому засіданні пояснив, що його тітка з чоловіком проживали по вулиці Горького. Після смерті тітки ОСОБА_4 запропонував позивачеві переїхати жити до нього. З січня 2007 року ОСОБА_1 переїхав до ОСОБА_4 і вони стали проживати однією сімєю до часу смерті спадкодавця. Позивач з ОСОБА_4 вели спільне господарство, у них був спільний бюджет, ОСОБА_1 доглядав за дядьком, проводив у будинку ремонтні роботи. Вказані факти були підтверджені під час розгляду справи під головуванням судді Троценко О.А. шляхом виклику свідків, надання відповідних доказів. Позивач і на даний час продовжує проживати за вищевказаною адресою. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача пояснила суду, що під час розгляду попередніх судових справ за участю позивача та Бердянської міської ради судами було встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сімєю не менше пяти років до смерті спадкодавця, надані всі відповідні докази на підтвердження цього факту. Позивач прийняв спадщину, звернувся із відповідною заявою до нотаріальної контори, на підставі вказаної заяви було заведено спадкову справу. З 2013 року до теперішнього часу будь-які інші спадкоємці до нотаріуса не звертались. Відповідач не скористався своїм правом на звернення до суду із зустрічним позовом, оспоривши факт користування позивачем спірною квартирою або факт спільного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем, не надав жодного доказу на підтвердження заперечень. В рішенні апеляційного суду від 02 лютого 2017 року прямо вказано, що ОСОБА_1 доводе, що він був членом сімї померлого, з яким проживав більше пяти років до відкриття спадщини, тому в силу ст. 61 ЦПК України даний факт не підлягає доказуванню. Позивачем були виконані всі вимоги ст.ст. 1264, 1268, 1269 ЦК України відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України ОСОБА_1 не заявив про відмову від прийняття спадщини, відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України колегія суддів апеляційного суду зробила висновок, що ОСОБА_1 доводе факт проживання із спадкодавцем. В даній справі розглядається спір не про спадкування, а про визнання права власності на те, що позивач вже прийняв. Вимога про зобовязання нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину є відповідним способом захисту. Відповідно до ст. 34 Закону «Про нотаріат» нотаріус видає свідоцтво про право на спадщину на підставі заяви, а не на підставі рішення суду. Враховуючи наведене, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала з тих підстав, що факт спільного проживання позивача із спадкодавцем повинен бути встановлений судом. Посилання на рішення апеляційного суду недоречно, оскільки апеляційним судом не встановлено вищевказаний факт. Під час розгляду даної справи ОСОБА_1 не довів того, що він мав спільний побут та спільні витрати з померлим ОСОБА_4, ОСОБА_1 зазначеного, позивач не визначився, якою правовою нормою необхідно регулювати спірні правовідносини. В задоволенні позову просила відмовити.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно з відомостями з реєстру прав власності не нерухоме майно, реєстраційний номер 14572151, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

13 квітня 2013 року ОСОБА_4 помер (свідоцтво про смерть серії І-ЖС № 262319, видане 15 квітня 2013 року відділом ДРАЦС по м. Бердянську реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області).

Після смерті ОСОБА_4 власниками квартири були ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 24 жовтня 2013 року та ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року. Вказані договори купівлі-продажу за позовом прокурора в інтересах Бердянської міської ради рішенням Бердянського міськрайонного суду від 25 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2016 року, були визнані недійсними.

07 вересня 2013 року до Бердянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 звернувся ОСОБА_1 На підставі вказаної заяви було заведено спадкову справу № 456/2013.

15 жовтня 2015 року ОСОБА_9 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом на підставі ст. 1264 ЦК України як такий, що мешкав із спадкодавцем однією сімєю не менше пяти років до відкриття спадщини. До заяви позивач надав копію рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2015 року про встановлення факту його проживання однією сімєю зі спадкодавцем ОСОБА_4

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26 листопада 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що згідно довідки № 456, наданої комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради від 27 жовтня 2015 року та інформаційної довідки з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно актуальної інформації про обєкт нерухомого майна, право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_6; згідно інформаційної довідки з відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно відомостей про обєкт нерухомого майна, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 ОСОБА_1 зазначеного, після перевірки було виявлено, що на квартиру АДРЕСА_3 21 січня 2014 року на підставі ухвали Бердянського міськрайсуду Запорізької області зареєстроване обтяження, а саме арешт за № 4335794.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2015 року скасовано, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю з померлим 14 квітня 2013 року ОСОБА_4 з 2007 року по день його смерті залишено без розгляду. Вказана ухвала мотивована тим, що в даній справі є спір про право, позивачу було рекомендовано звернутись з позовом в загальному порядку.

28 липня 2016 року ОСОБА_1 знову звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлого 14 квітня 2013 року ОСОБА_4, на яку отримав відповідь із посиланням на вищевказану ухвалу апеляційного суду.

27 жовтня 2016 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було розглянуто цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, треті особи Бердянський МВ УДМС України в Запорізькій області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету БМР, про визнання права користування квартирою, визнання недійсною реєстрації, зобовязання здійснити реєстрацію, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року вказане рішення було змінено в частині правового обґрунтування підстав для відмови у позові.

Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

У відповідності з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. П. 23 вказаної постанови передбачено, що якщо постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позивач не надав ні нотаріусу, ні суду жодного документа на підтвердження вищевикладених обставин, із відповідними позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сімєю із спадкодавцем до суду не звернувся, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2015 року судом апеляційної інстанції скасовано, ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду з позовом в загальному порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд в порядку ч. 4 даної статті розяснив сторонам вказані права і обовязки і попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Однак, представник позивача категорично зазначила суду, що в порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України позивачу немає необхідності доказувати ті факти, які встановлені судовим рішенням, а саме факт його проживання із спадкодавцем не менше пяти років до його смерті.

З такою думкою представника позивача погодитися не можна. В мотивувальній частині рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року суд вказав, що позивач доводе (а не довів, як вважає представник позивача), що він був членом сімї померлого, з яким проживав більше пяти років до відкриття спадщини. ОСОБА_1 зазначеного, колегія суддів розяснила позивачу про його право звернення до суду з позовом до належного відповідача про визнання права власника в порядку спадкування за законом в порядку ст. 1264 ЦК України, та в залежності від обставин в порядку ч. 3 ст. 1268 або ч. 1 ст. 1269 ЦК України, доводячи диспозицію ст. 1264 ЦК України певними доказами.

Однак, незважаючи на вказані розяснення, позивач, по-перше, не визначився із правовою нормою, відповідно до якої він вважає за необхідне здійснити право на спадкування в порядку ч. 3 ст. 1268 чи в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, а також взагалі вирішив не доводити диспозицію ст. 1264 ЦК України відповідними доказами, вважаючи факт спільного проживання із спадкодавцем доведеним і встановленим рішенням апеляційного суду від 02 лютого 2017 року.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що звернення ОСОБА_1 із вимогою про визнання за ним права власності на квартиру, прийняту ним в порядку спадкування за законом, до встановлення факту його проживання із спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, є передчасним.

Вимога позивача про зобовязання Бердянську міську державну нотаріальну контору видати йому свідоцтво про право на спадщину померлого ОСОБА_4 є необґрунтованою з вищенаведених підстав, а також в звязку із тим, що нотаріальна контора по даній справі є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, тобто особою, на права або обовязки якої може вплинути судове рішення (ч. 1 ст. 35 ЦПК України), а не відповідачем, до якого можуть бути предявлені відповідні позовні вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1264 ЦК України, ст.ст. 208, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Бердянської міської ради Запорізької області, третя особа Бердянська міська державна нотаріальна контора, про захист права власності на майно прийняту спадщину відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_10