АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/3544/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/811/К/17 суддя Кузнецов Р.О.
Категорія № 55 (I) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Борщ А.А.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Груп» на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 31 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Груп» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ТОВ «Граніт Груп» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати, який під час розгляду справи уточнив та в обґрунтування позову зазначив, що вінз 2010 року по 01 березня 2016 року працював в товаристві з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп».

27.04.2016 його представником було направлено на поштову адресу відповідача заяву на видачу довідки про нараховану, але невиплачену заробітну плату та довідки про середньомісячну заробітну плату. Дану заяву ТОВ «Граніт Групп» отримало 05.05.2016 року. Відповідно до довідки про нараховану та виплачену, а також нараховану, але не виплачену заробітну плату № ГР-19 від 25.10.2016, заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати за період з січня 2015 року по квітень 2015 року була погашена, але з затримкою. За період часу з травня 2015 року по день звільнення - 01 березня 2016 року заборгованість по виплаті заробітної плати не була погашена.

Так як відповідач не виконав покладені на нього зобов'язання щодо оплати праці, то згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Також, відповідно до ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки встановлені ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку.

У зв'язку із наведеним позивач був вимушений звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача а свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 травня 2015 року по 01 березня 2016 року, яка становить 9527,84 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку року в сумі 4572,92 грн. та компенсацію втрати частини зарплати (інфляційні витрати) в зв'язку з затримкою термінів її виплати за період з 01.01.2015 по 01.03.2016 в сумі 2520,79 грн..

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 31 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Стягнуто з ТОВ «Граніт Групп» на користь ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 травня 2015 року по 01 березня 2016 року в розмірі 9527 грн. 84 коп.; середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 4572 грн. 92 коп.; компенсацію частини заробітної плати (інфляційні витрати) в зв'язку з затримкою термінів її виплати за період з 01.01.2015 року по 01.03.2016 року в сумі 2520 грн. 79 коп.

Стягнуто з ТОВ «Граніт Групп» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача ТОВ «Граніт Групп», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 посилаючись на те, що позивачем пропущено тримісячний строк, передбачений ст.ст. 225,228,233 КЗпП України, для звернення до суду із позовом про оплату праці.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Неявка представника відповідача в судове засідання суду апеляційної інстанції, належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду справи, являється його волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

При цьому колегія суддів не знаходить підстав для задоволеня заяви представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки зазначені в ній причини колегія суддів вважає не поважними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14 вересня 2010 року ОСОБА_2 був прийнятий водієм першого класу ТОВ «Граніт Групп» згідно наказу № 54. На вказаній посаді він пропрацював до 01 березня 2016 року та згідно наказу № 04 від 01.03.2016 був звільнений за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно довідки від 25.10.2016 № ГР-19, виданої товариством з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп» (а.с.86), ОСОБА_2 дійсно працював на підприємстві відповідача з 14.09.2010 по 01.03.2016 та станом на березень 2016 року має нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 9527,84 грн. за період з січня 2015 року по березень 2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено порядок та умови виплати заробітної плати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

На підставі вище наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу здійснення ОСОБА_2 трудових прав в частині права на заробітну плату, права на середній заробіток за період затримки розрахунку та права на компенсацію втрати частини заробітної плати (інфляційні втрати) у зв'язку з затримкою термінів її виплати, тому до таких відносин слід застосувати положення КЗпП, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсації громадянам втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їхньої виплати», а також норми законодавства, що регулюють питання обчислення середнього заробітку.

Рішення суду першої інстанції в частині наявності нарахованої, але невиплаченої заробітної плати позивачеві відповідачем не оскаржується, як і не оскаржується розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати, який визначений позивачем, тому правильність висновків суду першої інстанції в цій частині не підлягають перегляду судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем пропущено тримісячний строк, передбачений ст.ст. 225,228,233 КЗпП України, для звернення до суду із позовом про оплату праці не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно рішення Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012, вбачається, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежуючись будь-яким строком (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16).

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що позивачем не порушено строку позовної давності для звернення до суду з зазначеним позовом, тому висновок суду першої інстанції є правильним.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішеннясуду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Груп» відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: