Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Хилевич С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача ОСОБА_5 до Рівненської міської ради, треті особи на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання частково нечинними та скасування рішення Рівненської міської ради № 596 від 26.12.2001 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року позов ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача ОСОБА_5 до Рівненської міської ради, треті особи на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання частково нечинними та скасування рішення Рівненської міської ради № 596 від 26.12.2001 року задоволено. Скасовано та визнано частково нечинним рішення Рівненської міської ради №596 від 26.12.2001 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність та надання їх у постійне користування", а саме в частині передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 309 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Голубина, 15-Б/2 (п.21 додатку до рішення міської ради №596 від 26.12.2001 року) та в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 308 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Голубина, 15-Б/1 (п.22 додатку до рішення міської ради №596 від 26.12.2001 року).

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що оспорюваним рішенням міськради не є порушеним ні право позивачки на належну їй із ОСОБА_5 сусідню земельну ділянку по вул. Голубиній, 17, ні на тупиковий проїзд, який як земельна ділянка загального користування, існує лише між частиною земельної ділянки №17 і земельною ділянкою ОСОБА_6, до того ж в межах, передбачених генеральним планом міста Рівне із 1983 року та на сьогодні.

Крім того, позивачка та ОСОБА_6 є неналежними сторонами у цій справі взагалі, а позов завчасним, оскільки позивачка як і ОСОБА_5 (третя особа на її стороні) є власником ідеальної частки земельної ділянки №17, котра зі сторони земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є на ? її межі, тобто частково суміжною на іншу ? її межі сусідньою. Фактичним способом захисту свого права позивачка вказує продовження тупикового проїзду по всій межі належної їм із ОСОБА_5 земельної ділянки, тобто не за рахунок розширення тупикового проїзду, а шляхом його продовження, за рахунок суміжної із земельною ділянкою №17 земельної ділянки ОСОБА_3, тоді коли право власності позивача на розміщену навпроти в натурі ? частину земельної ділянки №17 нічим не підтверджується та можливе лише в майбутньому.

Вказує на те, що суд для оцінки спірних правовідносин, що виникли та існували у 2001 році застосував вимоги ЗК України, що діють із 01.01.2002 року і навпаки, не застосував до продовжуваної після 2001 року частини спірних правовідносин норм діючого із 01.01.2002 року ЗК України в частині зміни норми приватизації землі.

Не врахованими є обставини, які вказують на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом. Позивачка, як спадкоємець ? частини будинку та земельної ділянки по вул. Голубиній, 17, є правонаступником прав і обовязків свого батька, спір між яким та ОСОБА_3 і ОСОБА_6 був врегульований комісією із земельних спорів міськради ще у 2004 році.

Рішенням суду спір не вирішений і є підставою для виникнення нового спору, оскільки якщо ОСОБА_6 та ОСОБА_3 повторно звернуться до міськради із заявами про приватизацію земельних ділянок, необхідних їм для обслуговування належних їм частин житлового будинку, то міськрада зобовязана буде ухвалити рішення ідентичне оспорюваному, а якщо ні, то порушить їх право і на розмір наданої для будівництва цього будинку земельної ділянки.

З цих підстав просив рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Представник Рівненської міської ради ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу, підтримав її та просив провести розгляд справи без участі пре5дставника ради.

Інші учасники процесу у встановленому законом порядку, завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не зявилися і причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції суд було зроблено висновок, що оскільки акт встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_3 на земельні ділянки, не підписувався позивачем та третьою особою на стороні позивача ОСОБА_5 як суміжним землекористувачем, то технічна документація проекту відведення земельної ділянки складена була з порушенням чинного законодавства України, що потягло за собою прийняття рішення, яке не відповідає чинному законодавству України.

Такий висновок не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На час ухвалення відповідачем оскаржуваного рішенняРівненської міської ради №596 від 26.12.2001 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність та надання їх у постійне користування", а саме в частині передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 309 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Голубина, 15-Б/2 (п.21 додатку до рішення міської ради № 596 від 26.12.2001 року) та в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 308 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Голубина, 15-Б/1 (п.22 додатку до рішення міської ради № 596 від 26.12.2001 року) позивачка ОСОБА_4 не була власником суміжної земельної ділянки по Голубиній 17, а тому будь-які її права не могли бути порушені апріорі, незалежно від того чи були Рівненською міською радою дотримані всі вимоги законодавства при ухваленні згаданого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавцю позивачки ОСОБА_4, власнику будинковолодіння № 17 по вул. Голубиній в м. Рівне ОСОБА_8 в серпні 2002 року вже було відомо про ухвалене рішення №596 від 26.12.2001 року (а.с.86)

Ця обставина є обовязковою для його спадкоємців, оскільки доказів оскарження рішення № 596 від 26.12.2001 року попереднім власником у встановлені законом строки та результати такого розгляду в матеріалах справи відсутні. Тобто, доказів, що попередній власник вважав своє право порушеним та захищав його у встановленому законом порядку по справі відсутні.

Яке право позивачки ОСОБА_4, якщо вона стала власником ? частини будинковолодіння № 17 по вул. Голубиній в м. Рівне в квітні 2008 року та яким чином порушено ухваленим рішення №596 від 26.12.2001 року, вона не зазначає.

В позові ОСОБА_4 вказує (а.с.3), що вона не має доступу до земельної ділянки на якій розташовано її будинок. Ця обставина не підтверджена матеріалами справи. Доступ до земельної ділянки будинку існує та існував. Відсутність окремого доступу до частини земельної ділянки зі сторони тупикового проїзду де розташована частина будинку отриманого в спадок не була і не могла бути передбачена містобудівною документацією, оскільки будинковолодіння № 17 розділилось на ідеальні частки лише в 2008 році.

Щодо посилання на непогодження меж суміжних землекористувачів при винесенні оскаржуваного рішення, то на час його підготовки треті особи в справі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не були суміжними землекористувачами з попереднім власником. Землі тупикового проїзду та під б.17 відносились до земель комунальної власності, тобто належали міськраді.

Колегія суддів вважає, що заявлені в позові вимоги і обставини, на які посилається ОСОБА_4 та відповідно порушення Рівненською міською радою її прав, зокрема земельних, нею не доведено.

Слід зазначити, що позивачка ОСОБА_4 в позові та місцевий суд в ухваленому рішенні посилався на норми Земельного кодексу України який набрав чинності з 1 січня 2002 року, тобто після винесення оскаржуваного рішення міськради, норми якого не мають зворотної дії в часі.

Крім того, як вбачається з правової позиції Верховного Суду України в справі № 21-1306а15, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як субєктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. ст. 313,314, 316,317,324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 594 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: С.В.Боймиструк

Судді: Н.М.Ковальчук

ОСОБА_9