Кегичівський районний суд Харківської області
Справа № 624/652/16-ц
№ провадження 2/624/19/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

смт. Кегичівка 29 травня 2017 року

Кегичівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Куст Н.М., за участю секретаря Проскурні Л.М., позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача Столбцова В.І., у залі суду, розглянувши у відкритому судовому засіданні позов ОСОБА_1 до приватного сільського господарського підприємства ім. Щорса (далі - ПСП ім. Щорса) про визнання недійсним договору оренди землі та витребування земельної ділянки, третя особа - відділ Держземагентства у Кегичівському районі Харківської області,

В С Т А Н О В И В:

Після уточнення позовних вимог позивач просить визнати недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та приватним сільськогосподарським підприємством імені Щорса, зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України» 17 березня 2008 року за №34, витребувати з незаконного володіння ПСП імені Щорса земельну ділянку площею 6,3877 га, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та знаходиться на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, з кадастровим номером НОМЕР_3, стягнути з відповідача судовий збір та витрати по справі.

Згідно з позовом, на підставі державного акту на право приватної власності серії НОМЕР_2 від 04 липня 2002 року позивачеві належить земельна ділянка площею 6,3877 га на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області з кадастровим НОМЕР_3.

Між позивачем та відповідачем 01 лютого 2007 року був укладений договір оренди землі, що зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України», про що здійснено запис 17 березня 2008 року №34.

Договір оренди земельної ділянки був укладений особисто позивачем строком на 15 років, тобто до 01 лютого 2022 року. Разом з договором земельної ділянки позивачем особисто було підписано акт приймання-передачі вказаної земельної ділянки №0110 та акт визначення меж земельної ділянки НОМЕР_4. В договорі оренди земельної ділянки, що його особисто підписував позивач, було зазначено, що він, в разі прийняття рішення самостійно обробляти свою землю, може розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений з відповідачем, письмово повідомивши його про це за 30 календарних днів.

Вирішивши самостійно обробляти землю, позивач 20 липня 2016 року, письмово звернувся до відповідача та попросив розірвати договір оренди землі, на що в усній формі отримав відмову.

Відповідач посилався на договір оренди землі, в якому визначено, що позивач не має права в односторонньому порядку розривати вказаний договір оренди. Ознайомившись з договором та іншими додатками до нього позивач виявив, що договір з його боку підписаний не ним, а невідомою особою, підпис на договорі не його. Також підроблені підписи і на акті приймання-передачі земельної ділянки і на акті визначення меж земельної ділянки. Крім цього, в договорі оренди землі, який надав йому відповідач не вказані всі істотні умови, необхідні для укладення такого договору.

Про той факт, що договір оренди землі підроблений та підписаний не позивачем, він дізнався тільки 20 липня 2016 року, коли звернувся з заявою про розірвання договору оренди. Отже, як на думку позивача, строк позовної давності для звернення до суду не минув.

Позивач вважає, що підписання договору оренди землі замість нього, неповноважною особою, не відповідає вимогам ст.ст.207, 317 та 319 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про оренду землі» та порушує його права, як власника.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.

Повідомили, що позивач дійсно не підписував оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з його боку на укладення оскаржуваного договору не було, довіреності нікому не надавав, про те, що є такий договір дізнався 20 липня 2016 року, коли виявив бажання самостійно обробляти свою землю. З висновком судово-почеркознавчої експертизи погодився, позов просив задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, як письмово, так і в судовому засіданні, обґрунтовуючи своє заперечення тим, що, як на думку представника відповідача, зазначений позов є проявом рейдерської атаки на господарство, організованої недобросовісним конкурентом.

Щодо підроблення підпису зазначає, що ця обставина є повністю вигаданою та не відповідає дійсності. Усі такі договори передавались орендодавцям і повертались уже підписані. Приймаючи підписані документи відповідач розраховував на порядність орендодавців. Якщо в якомусь випадку підпис ставився іншою особою, відповідач не міг цього знати, отже його було обмануто.

При обґрунтуванні позовних вимог позивачем зазначено, що початковий варіант договору, начебто, містив право орендодавця розірвати договір в односторонньому порядку. Представник відповідача вважає, що ця обставина є надуманою та такою, що не ґрунтується на законі: за загальним правилом розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, і може мати місце лише за рішенням суду. У відповідача не було жодних підстав відступати від цього законного правила. Крім того, передбачивши у договорі таке розширення прав орендодавця орендар повинен був піти на звуження своїх прав.

Щодо твердження позивача про те, що його підписи підроблені не тільки у договорі, а й у додатках до нього, представник відповідача зазначає, що додатки не мають жодного відношення до того, які умови розірвання договору зазначені в основному документі.

З огляду на наведене, представник відповідача вважає, що посилання позивача на підміну договору є його вигадкою, щоб хоч якось обґрунтувати позов, уникнути допущеного перевищення строку позовної давності і будь-яким чином відібрати землю у законного орендаря на користь іншої особи. Саме тому зазначено також про відсутність у договорі неназваних істотних умов, що є неконкретним, а тому взагалі не потребує спростування.

Договір пройшов перевірку на відповідність вимогам законодавства і державну реєстрацію.

Згідно з п.28 договору, позивач є повноправним зберігачем одного з рівноцінних примірників цього документу. Дане положення договору позивачем не оспорене. Суду не надано доказів про відсутність у позивача примірника цього документу, вимоги ст.60 ЦПК позивачем не виконані.

Для підтвердження, начебто, обізнаності позивача про наявність договору до позовної заяви додано віддруковані від його імені копії звернень до ПСП та відділу Держгеокадастру щодо підстав використання земельної ділянки та надання копії договору. Представник відповідача вважає, що ці документи не доводять обставини позову, так як вони подані майже наприкінці строку дії договору і перед зверненням до суду, що свідчить про намагання штучно створити докази обізнаності.

У копії свого листа саме до ПСП ім. Щорса, звертаючись саме до нього, а не до когось іншого, позивач фактично підтверджує свою обізнаність про наявність орендних правовідносин саме з відповідачем.

Крім того, представник відповідача, посилаючись на ст.ст. 256-257, ч.1 ст. 261 ЦК України, зазначає про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Оскільки предметом позову є недійсність самого правочину, а не виконання по ньому зобов'язання, сплив строку дії договору не впливає на початок перебігу позовної давності, в зв'язку з чим, просить застосувати щодо цього позову строк позовної давності.

З висновком судово-почеркознавчої експертизи представник відповідача погодився, вважає, що договір підписав хтось із членів сім'ї. У задоволенні позову просить відмовити.

У судовому засіданні досліджені: копія договору оренди землі №110 від 01 лютого 2007 року з додатками (а.с.5-7); копія державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 04 липня 2002 року з додатком до нього (а.с.8,9); копія схеми розташування земельної ділянки (а.с.10); копія витягу з Державного земельного кадастру від 02 серпня 2016 року (а.с.11-13); копія паспорта та ІПН позивача (а.с.14-16); копія заяви ОСОБА_1 директору ПСП ім. Щорса (а.с.17,18); копія звернення ОСОБА_1 (а.с.19,20); документи на підтвердження повноважень представників сторін (а.с.21,53,54); копії відомостей про виплату орендної плати ОСОБА_1 за 2014-2016 роки (а.с.58-113); довідка Верхньоорільської сільської ради Первомайського району Харківської області від 05 листопада 2016 року №413 про склад сім'ї ОСОБА_1 станом на 01 лютого 2007 року (а.с.116); висновок судово-почеркознавчої експертизи №14149/1353 від 28 березня 2017 року (а.с.139-156), заява ОСОБА_4 про відмову від надання пояснень, тощо.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Дані правовідносини регулюються ЦК України, ЗК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон) та відповідними підзаконними актами.

В ч.1 ст.14 Закону передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Згідно з положеннями ч. 2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення.

Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу.

Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду від 10 листопада 2016 року призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 28 березня 2017 року №14149/1353, підписи від імені ОСОБА_1 у двох примірниках договору оренди землі №110 від 01 лютого 2007 року, у договорі оренди землі б/н від 01 лютого 2007 року, укладених між ОСОБА_1 та ПСП ім. Щорса, та трьох примірниках акту приймання-передачі земельної ділянки згідно з договором оренди землі №0110 від 01 лютого 2007 року, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1.

Підписи від імені ОСОБА_1 в трьох примірниках акту визначення меж земельної ділянки НОМЕР_4 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1.

Підпис від імені ОСОБА_1 в додатку до договору оренди землі, розташований в лівому нижньому куті аркуша паперу, перед рукописним текстом «(ОСОБА_1.)», виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1.

Питання про виконання ОСОБА_5 підписів від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі №110 від 01 лютого 2007 року, що його поставлено перед експертом за клопотанням представника відповідача, не вирішувалось, з причин відсутності достатніх матеріалів для дослідження.

Крім того, дружина позивача ОСОБА_5, посилаючись на ст. 63 Конституції України, відмовилась давати свідчення та пояснення у справі.

Представник відповідача проти висновку судово-почеркознавчої експертизи не заперечив, зауважень щодо нього не надав, вважає, що договір підписав хтось із членів сім'ї позивача.

Оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про волевиявлення позивача на укладення спірного договору представник відповідача суду не надав, а висновок судової почеркознавчої експертизи свідчить про те, що позивач не підписував оскаржуваний договір оренди землі, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним, а зазначений договір підлягає визнанню недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення позивача, підтвердженого його особистим підписом.

Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного.

У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою.

За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку та відповідним витягом з Державного земельного кадастру, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача також підлягають задоволенню.

Судом розглянуто доводи відповідача на заперечення позову.

Так, представником відповідача заявлено про те, що договір від імені ОСОБА_1 міг бути підписати кимось із його членів сім'ї.

Суд не погоджується з такою позицією представника відповідача, оскільки його посилання на те, що укладення договору відповідає внутрішній волі позивача, так як був підписаний кимось із членів його сім'ї, не ґрунтуються на законі.

Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах.

Суду не надано доказів того, що члени сім'ї позивача, у передбаченому законом порядку, мали право на здійснення правочину від імені позивача, в зв'язку з чим, твердження представника відповідача про подальше схвалення правочину позивачем є безпідставним.

Отже, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним.

Крім того, представником відповідача надані копії відомостей про отримання позивачем орендної плати за оспорюваним договором, що також не можуть бути враховані судом як доказ дійсності оспорюваного договору оренди землі, з огляду на наступне.

Як вбачається з аналізу положень ст.ст.287,288 Податкового кодексу України, ст.21 Закону «Про оренду землі», за відсутністю у користувача земельної ділянки документів, визначених у ст.126 Земельного кодексу України, які засвідчують право на земельну ділянку у встановленому законом порядку, такий користувач здійснює фактичне користування з зобов'язанням сплатити за період користування податку на землю.

Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним.

Спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, і суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримував плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому.

Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору.

Тому, факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22.04.2015р. - справа №6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 22.07.2015р.-рішення №47705809), а також апеляційного суду Харківської області (ухвала від 03.03.2015р. - справа № 629/1138/14-ц, рішення від 15.10.2014р.-справа №637/410/14-ц).

Крім того, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності.

Розглядаючи зазначену вимогу, суд виходить з того, що, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, розраховуючи на існування письмових домовленостей між ним та відповідачем про можливість розірвання договору оренди землі в разі прийняття рішення самостійно обробляти свою землю, дізнався про те, що його право порушене саме 20 липня 2016 року, коли письмово звернувся до відповідача та попросив розірвати договір оренди землі, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

З огляду на те, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи позивач не підписував оскаржуваний договір, то, відповідно, є підстави вважати моментом, коли позивач дізнався про порушення його права саме момент звернення до відповідача з пропозицією про розірвання договору.

Тому, суд не знаходить підстав вважати пропущеним строк позовної давності.

Такий висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 22.04.2015р. (справа №6-48цс15).

Доводи відповідача, щодо рейдерської атаки з боку позивача, суд також вважає надуманими.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що пов'язані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз.

Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню в сумі 1102,40 грн., по оплаті експертизи - 8870,80 грн., всього на суму 9973,20 грн.

Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса, зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України» 17 березня 2008 року № 34.

Витребувати з незаконного володіння приватного сільськогосподарського підприємством ім. Щорса земельну ділянку площею 6,3877 га, що належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та знаходиться на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області з кадастровим номером НОМЕР_3.

Стягнути з приватного сільськогосподарського підприємством ім. Щорса на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати: по сплаті судового збору - 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп., на проведення почеркознавчої експертизи - 8870 (вісім тисяч вісімсот сімдесят) грн. 80 коп., всього в сумі 9973 (дев'ять тисяч дев'ятсот сімдесят три) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області, через цей районний суд, протягом 10 днів з дня проголошення (відсутніми учасниками - з дня отримання його копії), і набирає законної сили: за відсутності скарги - після закінчення цього строку, у разі її подання - після розгляду апеляційним судом.

Суддя Н.М. Куст