Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 335/2842/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І.
Номер провадження 22-ц/778/1167/17 Суддя-доповідач: Крилова О.В,
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів Трофимової Д.А.

Кухаря С.В.

При секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що 14 липня 2011 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 укладений договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти у розмірі 15690,00 доларів США, про що надав власноруч написану розписку.

Згідно розписки відповідач зобов'язався повернути грошові кошти за її вимогою. Неодноразово її усні звернення до відповідача з вимогою повернути грошові кошти залишені без уваги, добровільно відповідач повертати суму позики відмовляється.

02 лютого 2015 року відповідачу направлена вимога про повернення суми позики, однак відповідач свої зобов'язання по поверненню грошових коштів не виконав.

Посилаючись на зазначені обставини, збільшивши позовні вимоги, позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики від 14 липня 2011 року у розмірі 602170,87 грн., з яких 13690 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 18 жовтня 2016 року становить 352971,88 грн. - сума неповернутої позики; 249198,99 грн. - проценти за користування чужими грошовими коштами, судовий збір у розмірі 4753,82 грн. та витрати на правову допомогу адвоката у сумі 1835,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним позовом, у червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування зустрічних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_3 у 2011 році позичав у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 2000 доларів США, а не 15690 доларів США. Грошові кошти у розмірі 2000 доларів США передавала йому особисто не ОСОБА_4, а її чоловік, при якому він і написав 14 липня 2011 року у його автомобілі розписку на 2000 доларів США на ім'я позивача.

У липні 2014 року він повернув грошові кошти позивачу у розмірі 2000 доларів США. У копії розписки наданої позивачем до позову його паспортні дані та підпис поставлений ним, однак текст самої розписки він не писав. Зміст договору позики, на підтвердження укладення якого позивачем надана копія розписки від 14 липня 2011 року із зазначенням суми 15690 доларів США, суперечить змісту ст.ст. 1047, 1048 ЦК України, оскільки він не писав зазначеної розписки, а тому відсутні істотні умови договору.

Посилаючись на зазначені обставини позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсним договір позики від 14 липня 2011 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 14 липня 2011 року у розмірі 602170,87 грн., судові витрати у розмірі 6589,02 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаружване рішення. відмовити в задоволенні основного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.07.2011 року ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 15 690 доларів, та зобов'язався повернути за вимогою, про що свідчить розписка.

У червні 2014 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 2000 доларів США в рахунок погашення боргу згідно з розпискою від 14.07.2011 року, на це часткове повернення боргу також надана розписка.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем доведено існування між сторонами правовідносин з позики. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У частинах 1 та 2 ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже суд першої інстанції зробив правильний висновок, що наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання боржником своїх зобов'язань за розпискою.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Тому суд зробив правильний висновок про те, що неналежне виконання своїх зобов'язань позичальником за договором позики тягне стягнення з нього як суми боргу так і процентів за користування позиченими коштами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що немає доказів укладення договору не є доведеними. Також не є переконливими посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутні докази пред'явлення вимоги до позичальника. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася з вимогою до відповідача щодо повернення грошових коштів.

Навіть з дня заявлення вимоги до суду (пред'явлення позову), з 26.3.2015 року, відповідач не вжив жодних заходів повернення позики, заперечував проти вимог, що свідчить про безпідставність посилань апелянта на те, що вимоги до нього не були заявлені.

Разом з тим, досліджуючи посилання відповідача на неправильність розрахунку процентів за користування позикою, судова колегія виходить з наступного.

Суд першої інстанції погодився з розрахунком, наданим позивачем, який містить розрахунок суми процентів виходячи з суми боргу, визначеної як гривневий еквівалент позиченої у доларах грошової суми, визначений на час заявлення позову.

Оскаржуване рішення взагалі не містить розрахунку процентів за користування позикою.

Так, на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суд першої інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не зазначив у рішенні суду період, за який здійснюється стягнення, з чого складається сума заборгованості, яка стягується, не надав оцінки правильності чи хибності розрахунку наданої позивачем заборгованості, не взяв до уваги роз'яснення, що містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" та у мотивувальній частині рішення не навів власного розрахунку, з якого виходив при задоволенні грошових позовних вимог, за якими складовими боргу та у яких розмірах.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже розмір процентів за договором безпосередньо пов'язаний з розміром позики.

Разом з тим, враховуючи змінність курсу долару, відповідно до зміни курсу долара змінювався і розмір процентів, які мав сплачувати позичальник за договором позики.

На апеляційний розгляд позивачем наданий розрахунок, який враховує ці положення закону, у розрахунку зазначені як значення офіційного курсу долару на кожен період нарахування відсотків, так і розмір облікової ставки НБУ за відповідні періоди.

З огляду на зазначений розрахунок, розмір відсотків, які мають бути нараховані у відповідності до положень ст. 1048 ЦК становитиме 172 202, 92 гр, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням суми стягнених процентів до цієї суми. Судова колегія враховує, що зазначений розрахунок місить період стягнення процентів, який визначений з 14.7.2001 року (з дня отримання позики) та до 18.10 2016 року, оскільки позика не повернена, а позивач вправі розрахувати розмір процентів на визначену ним дату.

Відповідно до ст. 88 ЦПК, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позов був заявлений позивачем на 602 170,87 гр., а задоволенню підлягає з урахуванням уточненого розрахунку на 525 174, 80 г. що становить 87,21%, а тому відповідному зменшенню підлягає і стягнена на користь позивача сума судового збору.

Так, ним сплачено 6589,02 гр., 87,21 % від якої становить 5 746,2 гр.

Враховуючи, що апеляційним судом частково задоволена апеляційна скарга, стягненню з позивача підлягає частково сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір (5497,17 х12,79%:100) у розмірі 703, 09 гр.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року змінити, зменшити розмір стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 процентів за користування позикою до 172 202, 92 гр. (ста сімдесяти двох тисяч двохсот двох гр. 92 коп.) а загальний розмір заборгованості до 525 174, 80 гр. (п'ятисот двадцяти п'яти тисяч ста сімдесят чотирьох гр. 80 коп), (з яких сума боргу за договором позики становить 352 971,88 гр. та розмір процентів за користування позикою 172 202,92 гр.)

Зменшити розмір стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судового збору до 5 746,20 гр. (п'яти тисяч сімсот сорока шести гр. 20 коп).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за апеляційне оскарження судового рішення у розмірі 703, 09 гр. (сімсот три гр. 09 коп).

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: