Ухвала

іменем україни

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргоюОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого він надав відповідачу грошову позику в розмірі 897 000,00 грн із терміном повернення до 21 квітня 2015 року. Станом на день подачі позову до суду гроші відповідач не повернув та від повернення боргу ухиляється.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 948 620,65 грн, яка складається з: 715 870 тис. грн. - борг за договором позики; 23 736 грн 52 коп - три проценти річних від простроченої суми позики; 209 014 грн 13 коп - проценти від суми позики. Крім того, просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 тис. грн та судовий збір в розмірі 6 890 тис. грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, заборгованість за договором позики в розмірі 948 620 грн 65 коп., яка складається з: 715 870 грн - борг за договором позики; 23 736 грн 52 коп. - три проценти річних від простроченої суми позики; 209 014 грн 13 коп. - проценти від суми позики.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що 10 квітня 2015 року ОСОБА_3 надав у позику ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 897 000 тис. грн.

Факт передачі грошей підтверджується наданою відповідачем позивачу розпискою. Згідно з вказаною розпискою ОСОБА_4 зобов'язався повернути ОСОБА_3 зазначену суму позики у строк до 21 квітня 2015 року.

Встановлено, що за період з 21 квітня 2015 року до лютого 2016 року ОСОБА_4 повернув 181 130 тис. грн, а саме: липень 2015 року - 34 875 грн; вересень 2015 року - 9 950 грн; жовтень 2015 року - 4 975 грн; грудень 2015 року - 19 950 грн; січень 2016 року - 111 380 грн.

Проте, у зазначений строк ОСОБА_4 не повернув ОСОБА_3 715 870 грн (сума позики 897 000 грн - сплачено 181 130 грн = 715 870,00 грн), тим самим прострочив зобов'язання за розпискою.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору або вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Згідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Також, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та якості.

Таким чином між сторонами були укладені договори позики грошових коштів.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладеного між сторонами договору позики відповідач власноручно написав позивачеві Розписку. Тобто договір позики був укладений з дотриманням вимог ст. 1047 ЦК України.

Відповідно до приписів статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до розрахунку наданого позивачем, сума заборгованості за 3 % річних від простроченої суми становила 23 736 грн 52 коп., проценти - 209 014 грн13 коп.

Під час розгляду справи було призначено судову почеркознавчу експертизу, якою встановлено, що відповідач власноручно написав розписку від 10 квітня 2015 року.

Приписами статті 60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме : суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором.

Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-2129цс16.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що ОСОБА_4 зобов'язання за договором позики не виконав, на підставі ст. ст. 527, 625, 627, 1046-1048 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про повернення боргу є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, серед інших, і витрати на правову допомогу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у сумі 6 890 грн, що підтверджується квитанціями (а.с. 1, 102), а також 6 000 грн витрат на правову допомогу, що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 25 травня 2015 року № 1 (а.с 35), договором про надання правової допомоги від 20 квітня 2015 року (а.с 37), свідоцтвом про право на заняття адвокатської діяльністю (а.с. 41), квитанцією (а.с. 46), актом приймання-передачі послуг від 22 червня 2015 року № 2 (а.с. 47).

Відповідно до ст. 83 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до пунктів 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року зазначається, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Оскільки судові витрати, фактично понесені позивачем, підтверджені належними доказами, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Т.О. Писана

О.В.Попович