Справа № 464/2575/17
пр.№ 2/464/948/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.05.2017 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарі Лобко А.С.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, про припинення права на частку у спільному майні,

В С Т А Н О В И В:

19.04.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить припинити право на 1/3 частку ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частки у цій квартирі. Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Кожному з співвласників належить по 1/3 частки у квартирі. ОСОБА_6 з 2005 року не бере участі в утриманні свого майна та не несе витрат щодо підтримання його в належному стані. Всі ці витрати несе виключно ОСОБА_2 Оскільки квартира є неподільною, спільне володіння квартирою є неможливим, а частка ОСОБА_3 є незначною, ОСОБА_2 вважає, що є всі підстави для припинення частки ОСОБА_3 у спільній власності.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 17.05.2017 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_4

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка та третя особа в судове засідання не зявилися.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

На підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 24.02.1997 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками двокімнатної квартири загальною площею 48,3 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Сихівська, 10а/80 (адреса змінена розпорядженням Галицької районної адміністрації № 410 від 05.07.1995 року). Право власності на вказану квартиру набуто в результаті приватизації.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, що діяла на день приватизації) передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Частинами 1, 2 та 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Оскільки в свідоцтві про право власності на квартиру від 24.02.1997 року не конкретизовано вид спільної власності (спільна або часткова), враховуючи встановлену частиною 4 ст. 355 ЦК України презумпцію, відповідно до якої спільна власність у випадку її виникнення передбачається спільною частковою власністю, суд приходить до висновку, що вищезазначена квартира належить співвласникам на праві спільної часткової власності.

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

За вимогами ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За правилами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому, статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

В частині 1 ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України заумови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою розяснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, яка обовязково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Оцінюючи надані позивачем докази та встановлені судом обставини, суд вважає, що умови, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, є недоведеними.

Так, позивачем не надано доказів того, що долю відповідачки неможливо виділити в натурі, оскільки експертне дослідження щодо можливих варіантів поділу квартири не проводилося та позивачем не було заявлене клопотання про проведення такого дослідження.

Посилання позивача на неможливість спільного володіння та користування квартирою обґрунтовується тим, що шлюб між сторонами розірвано, відповідачка у квартирі не проживає, не приймає участі в утриманні квартири та збереженні спільного майна. Проте, суд вважає, що факт розірвання шлюбу та непроживання відповідачки в квартирі протягом тривалого часу не свідчить про неможливість спільного володіння та користування, оскільки не підтверджує наявність спору між сторонами з цього приводу, зокрема того, що відповідачка будь-яким способом чинить позивачу перешкоди у володінні та користуванні спільною квартирою, існує конфлікт з нього приводу тощо.

Посилання позивача на те, що відповідачка не приймає участі в утриманні квартири та збереженні спільного майна, жодним чином не підтверджено. Крім того, відносини співвласників щодо участі в утриманні спільного майна не впливають на можливість припинення права одного співвласників на частку у спільному майні. Стаття 365 ЦК України не передбачає таких підстав для припинення права на частку у спільному майні, як відсутність участі в утриманні спільного майна. В разі, якщо один із співвласників відмовляється братии участь в утриманні спільного майна, діючим законодавством передбачено спосіб захисту права інших співвласників, а саме: той співвласник, який несе витрати по утриманню спільного майна, має право предявити позов до інших співвласників про стягнення коштів, які він витратив на утримання спільного майна.

Суд не може погодитись з посиланням позивача на те, що частка відповідачки у спільному майні є незначною, оскільки частки позивача та відповідача у праві на спірну квартиру є рівними, а отже, в разі визнання частки відповідачки незначною, то незначною буде й частка позивача.

Поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку. Враховуючи, що частка кожного співвласника становить по 1/3, суд приходить до висновку про неможливість визнати частку відповідачки у праві власності на спільне майно незначною.

Позивач посилається на те, що припинення права відповідачки на частку у спільному майні, яка становить 16,1 кв.м. вартістю 43502 грн. 20 коп., не завдать істотної шкоди відповідачці. На підтвердження свого посилання позивачем надано звіт про оцінку майна від 04.04.2017 року. При цьому позивачем не надано доказів, з який можно зробити відповідний висновок.

Крім того, судом враховно, що спільним майном є квартира, в якій відповідачка в передбаченому законом порядку зареєстрована. Тобто, вказана квартира є зареєстрованим постійним місцем проживання відповідачки, що підтверджується наданою позивачем довідкою від 28.12.2016 року. Позивачем не надано доказів того, що відповідачка забезпечена іншим житлом. Враховуючи, що внаслідок припинення права на частку у спільній квартирі відповідачка буде позбавлена житла, суд приходить до висновку, що припинення її права може завдати істотної шкоди її інтересам.

Частина 2 ст. 365 ЦК України встановлює обовязок попереднього внесення співвласниками-позивачами вартості частки на депозитний рахунок суду. Незважаючи на те, що цивільне законодавство не уточнює, коли саме має бути внесена грошова сума, проте в будь-якому випадку це має відбутися до прийняття рішення судом. Разом з тим, на час ухвалення даного судового рішення позивачем не надано доказів внесення вартості частки відповідачки на депозитний рахунок суду.

Таким чином, в судовому засіданні не встановлено обставин, які дають суду достатні підстави для висновку, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, що частка відповідачки у спільному майні є незначною та не може бути виділена в натурі, а також те що припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки та членам її сімї. Тобто у суду немає підстав вважати встановленим, що в даних правовідносинах наявні умови, передбачені ст. 365 ЦК України, які дають право суду ухвалити рішення про припинення права на частку в спільному майні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 129 Конституції України, ст.ст. 346, 355-358, 365 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 34, 35, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні: квартирі АДРЕСА_2 відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий Радченко Е. А.