Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/5000/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

10 жовтня 2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання батьківства, третя особа виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради як орган опіки та піклування, Київський районний у м. Полтаві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 09 серпня 2017 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання батьківства.

В поданій до суду позовній заяві посилався на те, що з відповідачем з 2007 року по 2008 рік проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, 15 липня 2008 року народився син ОСОБА_4, відомості про батька якого в актовому записі про народження записані згідно ч. 1 ст. 135 СК України.

Також позивач вказував, що з квітня 2017 року відповідач почала перешкоджати йому в побаченнях з дитиною, участі у його вихованні, у звязку з чим звертався до органу опіки та піклування, але виконавчий комітет як орган опіки та піклування рекомендував звернутися до суду з питань встановлення батьківства.

Просив суд визнати його батьківство щодо дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобовязати відділ ДРАЦС внести відповідні відомості про нього як про батька дитини та видати нове свідоцтво про народження.

В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, подала до суду свої письмові заперечення з приводу позову та просила суд розглядати справу без її участі. В поданих до суд запереченнях не оспорювала ту обставину, що позивач ОСОБА_1 є батьком її малолітнього сина, але посилалася на те, що позивачу було відомо про батьківство з дня народження дитини, але він не проявляв батьківської турботи, не надавав матеріальної допомоги та не брав участі у вихованні дитини.

Треті особи просили суд розглядати справу без участі їх представників.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період 2007-2008 років перебували в фактичних шлюбних відносинах.

15 липня 2008 року народився ОСОБА_4, матірю якого є відповідач ОСОБА_3.

Відомості про батька малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України зі слів матері.

Частиною 2 ст. 125 СК України передбачено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 і 2 ст. 128 СК України за відсутності заяв, право на подання яких встановлено статтями 126 і 127 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (ч. 2 ст. 128 ЦПК України).

Сторони по справі станом на час народження дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в шлюбі не перебували.

Але судом встановлено та не оспорювалося відповідачем, що сторони по справі підтримували стосунки, в період 2007-2008 р.р. спільно проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Дослідженими в справі доказами, в тому числі показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, встановлено, що з дня народження малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач ОСОБА_3 визнавала факт батьківства позивача ОСОБА_1, остання також не оспорює дану обставину в поданих до суду запереченнях.

Окрім того, з дня народження дитини позивачу ОСОБА_1 з достовірністю було відомо про своє батьківства щодо малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, малолітня дитина періодично проживала з позивачем.

При цьому для сторонніх осіб як на час народження дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, так і в подальшому, саме ОСОБА_1 сприймався батьком малолітнього.

В силу норм ЦПК України питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Як позивач ОСОБА_1, так і відповідач ОСОБА_3 відмовилися від призначення в справі судової молекулярно-генетичної експертизи для встановлення біологічної спорідненості між позивачем та малолітньою дитиною.

Згідно приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Суд, вирішуючи справу в межах наданих до суду доказів та матеріалів, враховуючи встановлені судом обставини, а також наявність письмових заперечень відповідача ОСОБА_3, де остання не оспорює факт батьківства ОСОБА_1, приходить до висновку про необхідність встановлення факту походження малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_1

Тому вимоги позивача щодо визнання батьківства та зобовязання внести відповідні зміни до актового запису про народження є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на норми ч. 2 ст. 129 СК України як на підставу для відмови в задоволенні даного позову за пропуском позивачем строків позовної давності на заслуговує на увагу з наступних підстав.

Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

У частині другій цієї статті закріплено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

На підставі викладених норм сімейного права можна зробити наступні висновки. Законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить у відповідності до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може бути поширене на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.

Крім того, законодавець у частині другій статті 20 СК України передбачив субсидіарне застосування положень ЦК України, які стосуються позовної давності, до сімейних відносин у випадках, передбачених частиною першої статті 20 СК України.

Тому у випадках передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 СК України мають застосовуватися правові приписи, закріплені в частині третій статті 267 ЦК України. Тобто, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Дана правова позиція висловлена Верховним судом України у справі за N 6-617цс17.

Таким чином, у даній справі не підлягає застосуванню позовна давність до вимоги про визнання батьківства в порядку статті 128 СК України.

Посилання відповідача в своїх письмових запереченнях на ту обставину, що позивач не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина, не приймає участі в його вихованні, жодним чином не спростовує факт походження дитини від позивача, при цьому належне виконання позивачем своїх обовязків, як батька дитини, не є предметом судового розгляду.

Відповідно до ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання позивача ОСОБА_1 батьком малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини.

Щодо вимог про видачі нового свідоцтва про народження дитини, то суд виходить з того, що видача відповідного свідоцтва належить до виключної компетенції відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану. Київський районний у м. Полтаві відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області не відмовляв у видачі відповідного свідоцтва, відтак, право позивача органом державної реєстрації не порушено, тому в цій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати батьківство ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3 краю, щодо дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, матірю якого є ОСОБА_3.

Київському районному у місті Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області внести зміни до актового запису № 680 від 29 липня 2008 року про народження дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зазначивши батьком дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий Н.Л.Яковенко

10.10.2017