Провадження № 2/263/326/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Шатілової Л.Г., при секретарі Маслюк К.О., за участю позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про зобовязання звільнити з займаної посади,визнання частково недійсним строкового трудового договору, визнання недійсним запису у трудовій книжці про звільнення, визнання неправомірною зміну істотних умов праці, зобовязання поновити попередні умови праці, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

15.11.2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» про зобовязання звільнити з займаної посади. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22.10.2016 року нею було подано заяву про звільнення з посади викладача Маріупольського коледжу Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі ДВНЗ «ПДТУ»), за власною ініціативою, у звязку з порушенням законодавства про працю за ст. 39 КЗпП України. Вищевказану заяву вона залишила в.о. ректора ОСОБА_3, а 25.10.2016 року була запрошена на розмову з проректором. Зявившись на виклик проректора, останній запропонував їй переписати подану заяву, зазначивши іншу статтю. Коли вона відмовилася, їй було повідомлено, що її буде звільнено з роботи за прогули. Звільнення за ст. 39 КЗпП України, якого вона просила у своїй заяві, передбачає здійснення звільнення у день подання відповідної заяви, однак до теперішнього часу вона залишається не звільненою, остаточного розрахунку та трудову книжку не отримала. На підставі викладеного просила суд зобовязати відповідача звільнити її з посади викладача Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», за власною ініціативою, у звязку з порушенням законодавства про працю за ст. 39 КЗпП України.

В ході розгляду цивільної справи у суді позивачка неодноразово уточнювала та збільшувала позовні вимоги, в позовних вимогах в остаточній редакції від 15.05.2017 року просила суд: визнати недійсним строковий трудовий договір, укладений між нею та ДВНЗ «ПДТУ» з 06.11.2015 року по 25.08.2016 року в частині визначення терміну (оскільки на той час їй запропонували постійну роботу, при цьому трудовий договір чи контракт у письмовій формі з нею не укладався); визнати трудовий договір між нею та ДВНЗ «ПДТУ» з 06.11.2015 року укладеним на невизначений термін; визнати недійсним запис у її трудовій книжці про звільнення 25.08.2016 року; визнати неправомірною зміну її істотних умов праці на 2016-2017 навчальний рік (зменшення педагогічного навантаження з 1016,50 годин до 712 годин);зобовязати відповідача поновити її попередні умови праці; визнати період з 22.10.2016 року по час постановлення рішення судом періодом її вимушеного прогулу; зобовязати відповідача звільнити її за ст.39 КЗпП України; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 3158,51 гривень; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі на день звільнення станом на 15.05.2017 року 54869,88 гривень; зобовязати відповідача при звільненні нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох заробітних плат, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу на оздоровлення та інші платежі, належні при звільненні; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 100000,00 гривень (оскільки вважає діями відповідача було порушено її право на працю, вона та члени її сімї були позбавлені коштів для існуванні, що призвело до моральних, душевних страждань, і, як наслідок, вона перебувала на лікуванні у неврологічному відділенні в період з 05.09.2016 року по 22.10.2016 року, а також знаходилася на лікарняному в період з 24.10.2016 року по 31.10.2016 року через підвищення тиску.Більш того, вважає, що діями відповідача було принижено її авторитет як викладача та зіпсовано ділову репутацію); також просила стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 гривень.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що позивачка ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, лише за строковим трудовим договором, після закінчення строку дії трудового договору трудові відносини з нею не продовжувалися, тому відсутні всі підстави вважати укладений трудовий договір безстроковим, а укладений строковий трудовий договір недійсним. Також відсутні всі законні підстави для визнання недійсним запис у трудовій книжці позиваки про звільнення 25.08.2016 року. Зміна істотних умов праці позивачки на 2016-2017 навчальний рік відповідачем не проводилася, оскільки на цей період з позивачкою було укладено новий строковий трудовий договір, про що остання не заперечувала. Таким чином, відсутні будь-які законні підстави для поновлення умов праці позивачки, що існували під час укладення попереднього строкового договору на 2015-2016 навчальний рік. Період відсутності позивачки на роботі з 22.10.2016 року по теперішній час не може бути визнаним відсутністю на робочому місці з поважної причини, оскільки доказів на підтвердження даної обставини надано не було. Доказів порушення трудових прав позивачки з боку відповідача також не було представлено, а тому відсутні законні підстави для її звільнення за ст. 39 КЗпП України у звязку з порушенням трудового законодавства та відповідно для стягнення з роботодавця на її користь вихідної допомоги. Вимоги ОСОБА_1 про зобовязання виплатити їй заборгованість по заробітній платі в розмірі 3158,51 гривень не можуть бути задоволені, оскільки у відповідача відсутня заборгованість по виплаті заробітної плати за вересень, жовтень та листопад 2016 року, що підтверджується наданими доказами (довідкою про доходи, роздруківкою про нарахування за листами непрацездатності). Позивачка була відсутня на робочому місці з 22.10.2016 року без поважної причини, що вважається прогулом, тому немає підстав для стягнення з роботодавця на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилання позивачки на завдання їй з боку відповідача моральної шкоди не відповідає дійсності та такі її доводи не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому не можуть бути задоволеними. На підставі вищевикладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю.

Свідок ОСОБА_4, допитаний у судовому засіданні, пояснив, що він є директором Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» з 28.04.2016 року. У 2015 році заяву ОСОБА_1 про прийняття на роботу він не підписував, у серпні 2016 року вона була прийнята на роботу за строковим трудовим договором. На 2016-2017 навчальний рік ОСОБА_1 було виділено навчальне навантаження, відповідно до положення циклової комісії та інструкції про затвердження навчального навантаження.

Свідок ОСОБА_5, допитана у судовому засіданні, пояснила, що вона займає посаду заступника директора з навчальної роботи Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» та, відповідно до своїх посадових обовязків, здійснює, спільно з цикловою комісією, розподіл педагогічного навантаження між педагогічними працівниками на відповідний навчальний рік. Попередній розподіл навчального навантаження на 2016-2017 навчальний рік було здійснено у червні 2016 року та результати цього розподілу було відображено в протоколі засідання циклової комісії. ОСОБА_1 на 2016-2017 навчальний рік було виділено навчальне навантаження в розмірі ставки. Письмових заперечень позивачки з цього приводу їй не надходило. Після завершення прийому студентів, розподіл навчального навантаження корегується та циклова комісія доводить до відома педагогічних працівників остаточні зміни у розподілі навантаження. ОСОБА_1 не була ознайомлена в червні 2016 року зі своїм попереднім навантаженням, оскільки знаходилася на лікарняному, але пізніше вона сама роздрукувала та видала їй відомості про її навчальне навантаження.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що вона працює викладачем у Маріупольському коледжі ДВНЗ «ПДТУ» та є головою циклової комісії правознавчих дисциплін. У червні 2016 року відбулося засідання циклової комісії, на якому було здійснено попередній розподіл навчального навантаження на 2016-2017 навчальний рік, ОСОБА_1 було вирішено виділити навчальне навантаження у розмірі ставки. Вона особисто не знайомила ОСОБА_1 з її попереднім навчальним навантаженням, оскільки остання знаходилася на лікарняному, а потім перебувала у відпустці.

Суд, зясувавши думку учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові доказі по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, відповідно до п. 1.4 Положення про Маріупольський коледж ДВНЗ «ПДТУ», затвердженого наказом т.в.о ректора ДВНЗ «ПДТУ» № 137-05 від 01.10.2013 року Маріупольський коледж ДВНЗ «ПДТУ» є структурним підрозділом університету без права юридичної особи, що реорганізований шляхом обєднання Маріупольського коледжу ПДТУ та Індустріального технікуму ПДТУ на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 16.04.2009 року № 331 «Про реорганізацію структурних підрозділів ПДТУ».

Позивачка ОСОБА_1 працювала викладачем Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» в період з 01.09.2015 року по 31.10.2015 року за строковим трудовим договором, що підтверджується її особистою заявою про прийняття на роботу від 28.08.2015 року /Т. 1 а.с. 60/, витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 77-43 від 31.08.2015 року про прийняття на роботу /Т. 1 а.с. 59/, витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 90-43 від 07.10.2015 року про звільнення з роботи /Т. 1 а.с. 61/.

Надалі ОСОБА_1, на підставі особистої заяви від 02.11.2015 року /Т. 1 а.с. 62/ працювала викладачем Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» в період з 06.11.2015 року по 25.08.2016 року за строковим трудовим договором, що підтверджується відповідно витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 106-43 від 02.11.2015 року про прийняття на роботу /Т. 1 а.с. 63/ та витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 98-43 від 15.08.2016 року про звільнення з роботи /Т. 1 а.с. 66/.

З особистої заяви ОСОБА_1 від 21.06.2016 року /Т. 1 а.с. 67/ та витягу з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 104-43 від 29.08.2016 року про прийняття на роботу /Т. 1 а.с. 71/ вбачається, що позивачка була прийнята на посаду викладача б/к Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ»,за строковим трудовим договором на період з 01.09.2016 року по 30.08.2017 року, з оплатою за тарифікаційними списками.

Факт роботи позивачки ОСОБА_1 за строковим трудовим договором у вищевказані періоди також підтверджується відповідними записами у трудовій книжці БТ-ІІ № 3629726 /Т.1 а.с. 72-73/.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

У судовому засіданні було встановлено, що строковий трудовий договір з позивачкою ОСОБА_1 з 06.11.2015 року по 25.08.2016 року було укладено на визначений строк, на підставі особистої заяви ОСОБА_1 від 02.11.2015 року /Т. 1 а.с. 62/, тобто за її волею та бажанням. Дана обставина також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, допитаних у ході судового розгляду справи. Крім того, обґрунтованих доказів, які б вказували на той факт, що після закінчення строку трудового договору, на який його було укладено, трудові відносини між сторонами фактично продовжували тривати, суду не було надано. Інших обґрунтувань, які б вказували на недійсність строкового трудового договору також не було представлено у судовому засіданні.

Одночасно посилання позивачки в уточненому позові на усну пропозицію укладення з нею безстрокового трудового договору, як на підставу визнання строкового трудового договору з 06.11.2015 року по 25.08.2016 року недійсним, суд визнає безпідставними, оскільки вони суперечать ст. 24 КЗпП України, яка передбачає обовязок оформлення укладення трудового договору наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу.Доказів про винесення ректором ДВНЗ «ПДТУ» наказу про укладення з ОСОБА_1 безстрокового трудового договору суду не представлено.

З огляду на викладене, вимоги позивачки про визнання недійсним строкового трудового договору, укладеного між нею та ДВНЗ «ПДТУ» з 06.11.2015 року по 25.08.2016 року в частині визначення терміну, а також щодо визнання трудового договору між нею та ДВНЗ «ПДТУ» з 06.11.2015 року укладеним на невизначений термін, не підлягають задоволенню, за необґрунтованістю.

Внесення відомостей про трудову діяльність до трудової книжки працівника регламентується Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110.

Судом встановлено, що запис № 19 в трудовій книжці ОСОБА_1 БТ-ІІ № 3629726 /Т.1 а.с. 73/ про звільнення її з роботи 25.08.2016 року, у звязку з закінченням строку трудового договору, згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України, було здійснено на підставі наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 98-43 від 15.08.2016 року /Т.1 а.с. 66/, даний запис відповідає положенням КЗпП України, не суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, у звязку з чим суд приходить до висновку про відсутність достатніх законних підстав для визнання його недійсним.

Працювати у Маріупольському коледжі ДВНЗ «ПДТУ» протягом 2016-2017 навчального року позивачка ОСОБА_1 була прийнята на підставі особистої заяви від 21.06.2016 року, за строковим трудовим договором на період з 01.09.2016 року по 30.08.2017 року, з оплатою за тарифікаційними списками, що підтверджується витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 104-43 від 29.08.2016 року /Т. 1 а.с. 71/.

З плану навчального навантаження на 2016-2017 навчальний рік, затвердженого директором МК ДВНЗ «ПДТУ» ОСОБА_4, вбачається, що ОСОБА_1 на 2016-2017 навчальний рік було виділено навчальне навантаження в обсязі 731,00 навчальних годин /Т. 1 а.с. 131/.

При цьому, 29.06.2016 року на засіданні циклової комісії правознавчих дисциплін Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» було затверджено попереднє навчальне навантаження ОСОБА_1 на 2016-2017 навчальний рік в обсязі 720,00 навчальних годин, що підтверджується протоколом № 11 від 29.06.2016 року /Т. 1 а.с. 120-124/. Остаточне навчальне навантаження на 2016-2017 навчальний рік було затверджено на засіданні педагогічної ради Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», що підтверджується протоколом № 1 від 30.08.2016 року /Т. 1 а.с. 125-128/.

З табелів обліку робочого часу вбачається, що ОСОБА_1 стала до роботи 01.09.2016 року та приступила до виконання посадових обовязків викладача Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», відповідно до встановленого їй графіку роботи та виділеного навчального навантаження в обсязі 731,00 навчальної години /Т. 1 а.с. 137-149/.

Аналіз ст. 32 КЗпП України дає можливість зробити висновок, що передумовою зміни істотних умов праці є наявність постійних трудових відносин між власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівником, оскільки фізична можливість зміни будь-які існуючі правовідносини, у тому числі трудові, існує лише у разі їх наявності.

У даному конкретному випадку спостерігається укладення з позивачкою нового самостійного строкового трудового договору на 2016-2017 навчальний рік, який жодним чином не стосується укладеного з нею ж строкового трудового договору на попередній 2015-2016 навчальний рік.

Таким чином, відмінність обсягу навчального навантаження позивачки впродовж 2016-2017 навчального року (на який було укладено окремий строковий трудовий договір) від попереднього навчального навантаження на 2015-2016 навчальний рік (в обсязі 1016,5 навчальних годин), не є зміною істотних умов праці, в розумінні ст. 32 КЗпП України, а тому у суду відсутні всі підстави для визнання неправомірною зміну істотних умов праці ОСОБА_1 на 2016-2017 навчальний рік та зобовязання відповідача поновити останній попередні умови праці.

Розглядаючи вимоги позивачки про зобовязання відповідача звільнити її у звязку з порушенням законодавства про працю,за ст. 39 КЗпП України, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Так, вищевказаною нормою закону закріплено три випадки (умови), коли строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника, це зокрема: 1) хвороба або інвалідність працівника, які перешкоджають продовженню ним роботи відповідно до трудового договору; 2) порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору; 3) випадки, передбачені частиною першою статті 38 КЗпП України, відповідно до якої, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Враховуючи, що позивачкою ОСОБА_1 у судовому засіданні не було доведено існування перших двох вище перелічених обставин, що давали б право останній на звільнення за ст. 39 КЗпП України, зокрема не було доведено порушення відповідачем законодавства про працю, на що позивачка посилається у своєму первісному позові, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині, за необґрунтованістю.

Одночасно суд, розглядаючи цивільну справу відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, що беруть участь у справі, звертає увагу позивачки на її право звільнитися з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 39 КЗпП України, яка відсилає до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України, подавши відповідну заяву відповідачу.

При цьому вимоги позивачки про зобовязання відповідача при звільненні нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох заробітних плат, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу на оздоровлення та інші платежі, належні при звільненні, є похідними від позовних вимог про зобовязання звільнити з роботи, а відтак суд визнає їх завчасними і, як наслідок, такими, що не підлягають задоволенню.

Вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновленні на роботі працівника регламентується ст. 236 КЗпП України, відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що відсутність позивачки ОСОБА_1 на робочому місці з 22.10.2016 року не є вимушеним прогулом, відповідно до ст. 236 КЗпП України,на підтвердження чого представником відповідача було долученого до матеріалів цивільної справи переписку ОСОБА_1 з адміністрацією Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» /Т. 1 а.с. 104-114, 132-133/, копії листків непрацездатності серії АДГ № 339187 та АДГ № 339661, відповідно до яких ОСОБА_1 перебувала на лікарняному в період з 24.10.2016 року по 09.11.2016 року /Т.1 а.с. 150/ та копію листка непрацездатності серії АДГ № 030748, відповідно до якого ОСОБА_1 перебувала на лікарняному в період з 06.12.2016 року по 23.12.2016 року /Т.1 а.с. 150/.

Таким чином, матеріали цивільної справи не містять доказів того, що позивачка ОСОБА_1 була позбавлена змоги працювати з 22.10.2016 року з вини відповідача, у звязку з чим вимоги останньої про визнання періоду з 22.10.2016 року по час винесення рішення судом періодом її вимушеного прогулу, а також похідні від них позовні вимоги про зобовязання стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день звільнення, станом на 15.05.2017 року 54869,88 гривень, не підлягають задоволенню.

Розглядаючи вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по виплаті заробітної плати в розмірі 3158,51 гривень, суд виходить з наступного: наданий позивачкою розрахунок заборгованості по заробітній платі в розмірі 3158,51 гривень (з них за вересень 2016 року 1476,22 гривень, за жовтень 2016 року 875,40 гривень, за листопад 2016 року 806,89 гривень) /Т.1 а.с. 41/ не підтверджується жодними розрахунковими документами, бухгалтерськими довідками тощо, а відтак є субєктивним та необґрунтованим. З довідки про доходи ОСОБА_1 від 23.02.2017 року № 60, наданої представником відповідача, вбачається, що за період з вересня 2016 року по листопад 2016 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена заробітна плата загальним розміром 4573,98 гривень /Т.1 а.с. 245/. Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідача відсутня заборгованість по виплаті заробітної плати перед позивачкою за даний спірний період. Також позивачці ОСОБА_1 були здійсненні нарахування доплат за лікарняними листами за період з 18.02.2016 року по 21.10.2016 року, що підтверджується наданою довідкою /Т.1 а.с. 246/. З огляду на вищевикладене, суд вважає у задоволенні позовних вимог у цій частині, також, слід відмовити за необґрунтованістю.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Беручи до уваги, що порушення трудових прав позивачки не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, не підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 100000,00 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою - підприємцем позовної заяви майнового характеру, справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що в остаточній редакції уточнених позовних вимог від 15.05.2017 року до відповідача було висунуто одинадцять вимог майнового та немайнового характеру, у тому числі вимога про стягнення моральної шкоди, при цьому, виходячи з принципу виваженості, розумності та справедливості, вважає можливим обєднати однорідні та похідні позовні вимоги, визначаючи кількість ставок стягнення судового збору.

Таким чином, беручи до уваги, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, враховуючи, що при подачі позову позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 551,20 гривень за подання до суду позовної заяви немайнового характеру (за вимоги про зобовязання звільнити з займаної посади), керуючись п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», яким від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати, суд вважає необхідним стягнути з позивачки ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2920,00 гривень (640,00 гривень - за вимоги немайнового характеру щодо: визнання недійсним строкового трудового договору, укладеного між позивачкою та ДВНЗ «ПДТУ» з 06.11.2015 року по 25.08.2016 року в частині визначення терміну; визнання трудового договору між позивачкою та ДВНЗ «ПДТУ» з 06.11.2015 року укладеним на невизначений термін; визнання недійсним запис у її трудовій книжці про звільнення 25.08.2016 року/ + 640,00 гривень - за вимоги немайнового характеру щодо: визнання неправомірною зміну істотних умов праці позивачки на 2016-2017 навчальний рік; зобовязання відповідача поновити її попередні умови праці/ + 640 гривень - за позовні вимоги щодо: визнання періоду з 22.10.2016 року по час постановлення рішення судом періодом вимушеного прогулу; стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу/ + 1000,00 гривень - за вимоги про відшкодування моральної шкоди/).

При цьому суд визнає вимоги позивачки про зобовязання відповідача при звільненні нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох заробітних плат, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу на оздоровлення та інші платежі, належні при звільненні, однорідними та похідними від вимог про звільнення з займаної посади, та вважає можливим не стягувати за них судовий збір за окремою ставкою.

Керуючись ст. ст. 23, 24, 32, 36, 38, 39, 39-1,236, 237-1КЗпП України, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, ст. ст.10, 11, 60, 61, 88, 197, 208, 212-215,218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про зобовязання звільнити з займаної посади, визнання частково недійсним строкового трудового договору, визнання недійсним запису у трудовій книжці про звільнення, визнання неправомірною зміну істотних умов праці, зобовязання поновити попередні умови праці, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2920 гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Л.Г. Шатілова