АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Лужецька О.Р.
№ 22-ц/796/6016/2017 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Чобіток А.О.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, які використовуються не за цільовим призначенням,-

В С Т А Н О В И Л А

У вересні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів, які використовуються не за цільовим призначенням.

У мотивування вимог посилалася на те, що 24 лютого 1990 року був зареєстрований шлюб між її батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який 17 березня 2009 року розірвано.

У шлюбі в них народилися діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2007 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення ними повноліття, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку ОСОБА_4, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Після досягнення повноліття ОСОБА_5 стягнення аліментів на нього було припинено, а з ОСОБА_4 щомісячно продовжувались стягуватися аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_2, яка ще була неповнолітньою, у розмірі 1/4 заробітку від всіх видів доходів ОСОБА_4

З березня 2014 року вона змінила місце свого проживання, почала проживати разом з батьком і знаходилась на повному його утриманні.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19.04.2016 року, стягнуто з відповідача на користь батька позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягувати від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Одночасно суд звільнив ОСОБА_4 від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання позивача за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.06.2007 року.

Відповідач ОСОБА_3 у період з березня 2014 року по травень 2016 року жодним чином не приймала участі для створення належного рівня життя необхідного для нормального та повноцінного її розвитку, як то прийняття участі у вихованні, так і у прийнятті участі у матеріальних витратах на її утримання. Навпаки, відповідач позбавила її права брати участь у розпорядженні аліментами, які були отримані за цей період, та використала отримані аліменти не за їх цільовим призначенням, а більшу частину грошових коштів привласнила на свою користь.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2016 року встановлено, що відповідач не брала участі в її утриманні з березня 2014 року по дату ухвалення судового рішення 26 лютого 2016 року, тобто у період, за який нею були отримані аліменти на її утримання. Отже, отримані грошові кошти, як аліменти, і не використані за цільовим призначенням повинні бути стягненні на її користь після настання її повноліття, оскільки з вказаної дати відповідач утратила право розпоряджатися вказаними грошовими коштами.

За період з березня 2014 року по травень 2016 року на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 на утримання позивача було стягнуто грошові кошти на загальну суму 54 725,63 грн. Однак, з отриманих грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої дитини відповідач потратила усього 3668 грн. Отже, відповідач не виконала зобов'язання по утриманню неповнолітньої дитини на суму 51 057,63 грн (54 725,63 - 3668 = 51 057,63).

З урахуванням наведеного та посилаючись на ст. 141, 179, 180, 181 СК України, ст. 4, 11, 509, 526, 610, 611, 612, 614, 625 ЦК України ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 51 057,63 грн, як аліменти на утримання неповнолітньої дитини та не використані за цільовим призначенням у відповідності до зобов'язання, що виникло з підстав встановлених законом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, які використовуються не за цільовим призначенням відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 49 088,63 грн.

Зазначає, що суд першої інстанції не вправі був застосовувати при ухваленні судового рішення положення ст. 186 СК України, оскільки дана норма матеріального права регулює правові відносини між платником аліментів і отримувачем аліментів, однак позивач у даній справі не є платником аліментів і на час виникнення спірних правовідносин була неповнолітньою дитиною, на утримання якої отримувалися аліменти.

Також не погоджується з висновком суду щодо розгляду заявлених позовних вимог на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки в такому порядку може витребувати майно (грошові кошти) тільки особа, якій належало майно (грошові кошти) і від якої це майно вибуло, тобто ОСОБА_4, а не позивач. До того ж, у силу положень ст. 1215 ЦК України не може бути повернено безпідставно набуте майно, яке отримано як аліменти, тому стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за період з 19 квітня 2016 року по травень 2016 року повністю відповідає заявленим позовним вимогам.

Вказує, що позовні вимоги ОСОБА_2 були обґрунтовані ст. 4, 11, 509, 526, 610, 612, 614, 625 ЦК України у поєднанні з ч. 1 ст. 179 СК України, однак судом першої інстанції ці статті закону застосовані не були і судом не було надано ніякого обґрунтування з цього приводу.

За період з березня 2014 року по травень 2016 року на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 на утримання позивача було стягнуто грошові кошти на загальну суму 54 725,63 грн. Однак, з отриманих грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої дитини відповідач ОСОБА_3 потратила усього 5 637 грн. Отже, відповідач не виконала зобов'язання по утриманню неповнолітньої дитини на суму 49 088,63 грн (54 725,63 - 5637,00 = 49 088,63).

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з того, що вони не ґрунтуються на законі.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону та правовідносинам, що виникли між сторонами.

Судом першої інстанції встановлено і сторонами не спростовується, щогрошові кошти в сумі 51 057,63 грн є аліментами, які ОСОБА_3 отримала на виконання рішення суду про стягнення аліментів на її користь на неповнолітню доньку ОСОБА_2 з батька дитини з урахуванням наявної в нього заборгованості по аліментах.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 жовтня 2014 року у задоволені позову ОСОБА_4, діючого в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, звільнення від сплати аліментів, призначених за рішенням суду, стягнення аліментів на дитину та надмірно сплачених аліментів відмовлено.

Цими судовими рішеннями встановлено, що платник аліментів не довів нецільове використання ОСОБА_3 аліментів, які з нього стягувались.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року, в задоволені позову ОСОБА_2 в інтересах якої діяв ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про стягнення грошових коштів відмовлено.

Підставою такої відмови є недоведеність позовних вимог про нецільове використання аліментів ОСОБА_3

Суд першої інстанції правомірно зазначив у своєму рішенні, що за загальним правилом аліменти на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я якого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням, як те визначено ч. 1 ст. 179 СК України.

Відповідно до ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснює орган опіки та піклування.

Згідно ч. 2 ст. 186 СК України у випадку нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку.

З таким позовом до суду платник аліментів не звертався.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що фактично в неї нормальні взаємовідносини з донькою. Вона постійно приймала участь в її утриманні, незалежно від того де вона проживала. Заявлений позов є результатом конфліктних стосунків між нею та колишнім її чоловіком.

Аналізуючи правовідносини сторін та наявні в матеріалах докази, колегія суддів приходить до висновку, що правовідносини сторін регулюються нормами Сімейного кодексу України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що після досягнення ОСОБА_2 повноліття між нею та відповідачем ОСОБА_3 виникли зобов'язальні правовідношення (саме з цих підстав позивач просила задовольнити позов) не відповідають вимогам закону.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що зазначена сума позову є аліментами, які відповідач отримала на підставі рішення суду про стягнення аліментів на її користь і не доведено, що ці кошти вона витратила не за цільовим призначенням.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи заявлений позов по суті, суд першої інстанції встановив, що правовідношення сторін не є зобов'язальними і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені заявленої вимоги.

Викладення в мотивувальній частині рішення суду змісту ст. 1212 ЦК України не впливає на суть ухваленого судом рішення.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовуються.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

А.О.Чобіток