Ухвала

іменем україни

10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» про зміну формулювання причин звільнення за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати незаконним звільнення на підставі наказу від 30 жовтня 2015 року № 179-к, змінити формулювання причини звільнення з «прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 39 КЗпП України», а дату звільнення - з 30 жовтня 2015 року на 01 жовтня 2015 року з внесенням відповідних змін у трудову книжку, внести виправлення до таблиці 5 «Відомості про трудові відносини застрахованих осіб» звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у частині відображення підстави про припинення трудових відносин, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» (далі - ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз») середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2015 року до 01 березня 2016 року у розмірі 32 145 грн 30 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що перебувала у трудових відносинах із відповідачем.

14 вересня 2015 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням.

Не дочекавшись виклику для отримання наказу, 01 жовтня 2015 року звернулася із заявою, в якій підтвердила своє бажання звільнитися і попередила, що цей день є останнім її робочим днем, у зв'язку з чим вимагала надати їй трудову книжку та наказ про звільнення. Крім того, нею було направлено ще одне звернення від 17 жовтня 2015 року, у якому вона просила роз'яснити питання щодо її звільнення.

02 листопада 2015 року їй видали копію наказу про звільнення від 30 жовтня 2015 року із зазначенням причини звільнення - прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що таке звільнення є незаконним, просила позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 із посади головного бухгалтера на підставі наказу від 30 жовтня 2015 року № 179-к про припинення трудового договору (контракту), виданого ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз».

Змінено дату та формулювання причин звільнення ОСОБА_3, зазначених у наказі від 30 жовтня 2015 року № 179-к, із «звільнено за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України» на запис «звільнена за власним бажанням за ч. 1 ст. 39 КЗпП України з 01 жовтня 2015 року», зобов'язано ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_3 у запис від 30 жовтня 2015 року № 31 про звільнення щодо дати та формулювання причин звільнення з роботи.

У задоволенні решти позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ІВФ «Ремтехгаз», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала у ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» з 05 лютого 2013 року до 30 жовтня 2015 року на посаді головного бухгалтера.

14 вересня 2015 року вона подала заяву про розірвання трудового контракту та звільнення за власним бажанням із 14 вересня 2015 року, на якій наявна резолюція від 14 вересня 2015 року «звільнити після передачі справ згідно з п. 3.6 контракту від 01 липня 2013 року».

09 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернулась із заявами до директора ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» про надання їй частини щорічної основної відпустки терміном 14 календарних днів із 15 вересня 2015 року та двох днів додаткової відпустки з 29 вересня 2015 року, на підставі яких наказами від 09 вересня 2015 року № № 146-к та 147-к позивачу надані вказані відпустки на період з 15 до 28 вересня 2015 року та з 29 до 30 вересня 2015 року.

01 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернулася із заявою до директора ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» на підтвердження припинення трудових відносин на підставі заяви від 14 вересня 2015 року із зазначенням останнього робочого дня - 01 жовтня 2015 року, про що попередила адміністрацію.

Актами від 02, 06, 07, 08, 09. 12, 13, 15, 16, 19, 20, 21, 22, 23, 26, 27, 28, 29, 30 жовтня 2015 року, складеними комісією із працівників ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз», засвідчено факти відсутності ОСОБА_3 у ці дні на робочому місці.

Відповідно до копії акту від 09 жовтня 2015 року працівниками підприємства відповідача відбулося відвідування за місцем проживання головного бухгалтера ОСОБА_3 із приводу відсутності її на робочому місці без поважних причин, із зазначенням про неможливість потрапити до квартири позивача.

Листом підприємства від 12 жовтня 2015 року ОСОБА_3 повідомлено про відсутність її на робочому місці без поважних причин і запропоновано з'явитися на підприємство для надання письмових пояснень із цього приводу.

Наказом від 30 жовтня 2015 року № 179-к, виданим керівником підприємства ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз», головного бухгалтера ОСОБА_3 звільнено за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 у частині визнання її звільнення незаконним та зміни дати та формулювання причин звільнення з обов'язковим внесенням до трудової книжки, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства України під час звільнення відповідача. При цьому, суд виходив із того, що позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням 14 вересня 2015 року і не відкликала її, тому роботодавець зобов'язаний був звільнити її на підставі поданої заяви незалежно від того, що наступного дня розпочалась її відпустка. Суд вважав, що її звільнення з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не може вважатися законним, оскільки ОСОБА_3 повинна була бути звільненою з 01 жовтня 2015 року за ч. 1 ст. 39 КЗпП України, тому відповідачем безпідставно протягом місця складалися акти про відсутність її без поважних причин на робочому місці та ці факти відображалися у табелі виходу на роботу.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як роз'яснив судам Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст. 21 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» був укладений трудовий контракт на строк з 01 липня 2013 року до 31 серпня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (п. п. 2, 3 ст. 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених ч. 1 ст. 38 цього Кодексу.

Пунктом 2.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку передбачено, що після погодження строків припинення трудових відносин з адміністрацією працівник, який звільняється, здійснює передачу справ по посаді та оформлює обхідний лист, а також визначено порядок передачі-приймання справ.

Пунктом 3.6 трудового контракту, укладеного з позивачем, також було передбачено, що приймання та передача справ під час призначення та звільнення головного бухгалтера оформляється актом після перевірки аудитом стану бухгалтерського обліку та достовірності звітних даних.

Пунктом 11.1 трудового контракту від 01 липня 2013 pоку, укладеного між ОСОБА_3 і ТОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз», передбачено, що зміна умов контракту, його продовження та припинення можливе за згодою сторін у будь-який час, згідно з КЗпП України і відповідно до п. 3.6 контракту.

Пунктом 11.3 контракту також передбачено, що він підлягає розірванню достроково за ініціативою працівника у випадках його хвороби або інвалідності, що перешкоджають виконанню роботи за контрактом, порушенням керівництвом підприємства законодавства про працю або цього контракту, інших поважних причин згідно КЗпП України.

14 вересня 2015 року ОСОБА_3 подала заяву про розірвання трудового контракту від 01 липня 2013 року та звільнення її за власним бажанням із 14 вересня 2015 року, тобто у день написання заяви. На заяві наявна резолюція від 14 вересня 2015 року «звільнити після передачі справ згідно з п. 3.6 контракту від 01 липня 2013 року».

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що документи і оргтехніку у встановленому порядку позивачка не передала, підсумки звітного періоду не підвела, залишила справи у незавершеному стані, а тимчасове покладення обов'язків на заступника головного бухгалтера на час перебування головного бухгалтера у відпустці, на що посилалась позивачка, відрізняється від передачі справ спеціально створеній для цього комісії зі складанням акту прийому-передачі у зв'язку із звільненням працівника з роботи.

Крім того, посада головного бухгалтера передбачає доступ особи, яка її обіймає, до електронної бази 1С Підприємство, наявність у неї електронного цифрового підпису, паролів, фіксування зразків її підпису у фінансових установах тощо. Ці обставини вимагають від особи, що звільняється з посади головного бухгалтера, додаткових дій, від яких позивачка ухилилась.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, частково задовольняючи позов ОСОБА_3 вказаним вище обставинам оцінки не надав та не звернув уваги на те, що позивачка працювала у відповідача не за безстроковим трудовим договором, а за контрактом, порядок розірвання якого суттєво відрізняється від порядку розірвання трудового договору, укладеного на невизначений термін.

Ухвалюючи судове рішення, апеляційний суд на вказані вище вимоги закону уваги також не звернув, на порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не надав оцінку доводам апеляційної скарги про те, одного лише власного бажання працівника для розірвання трудового контракту недостатньо. Для цього необхідні або згода сторін, або додаткові підстави, передбачені у ч. 1 ст. 38 та ч. 1 ст. 39 КЗпП України.

Між тим, жодних додаткових підстав для дострокового розірвання строкового трудового договору позивачкою не зазначено. Згоди сторін про звільнення позивачки з 14 вересня 2015 року також не було досягнуто, про що свідчить резолюція керівника від 14 вересня 2015 року на заяві про звільнення: «звільнити після передачі справ згідно з п. 3.6 контракту від 01 липня 2013 року».

Крім того, при вирішенні даного спору апеляційний суд послався на ст. 43 Конституції України, відповідно до якої використання примусової праці забороняється, а також на ч. 2 ст. 4 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову або обов'язкову працю.

У своїх поясненнях відповідач послався на те, що дії підприємства не були направлені не на присилування позивача виконувати примусову працю, а лише на дотримання умов контракту, правил внутрішнього трудового розпорядку та встановленого законом порядку звільнення працівника.

Як роз'яснив судам Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Таким чином, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вимог про зміну дати та формулювання причин звільнення ОСОБА_3 на «звільнена за власним бажанням за ч. 1 ст. 39 КЗпП України з 01 жовтня 2015 року», суд застосував закон, який не поширюється на ці правовідносини.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик