АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1407/17 Справа № 187/634/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Соловйов І. М. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, мотивуючи тим, що 01 лютого 2015 року між нею, як ФОП, та відповідачем ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, за яким остання взяла на себе обов'язок виконувати роботу продавця відповідно до встановленого графіку та нести матеріальну відповідальність за збереження грошових коштів та матеріальних цінностей.

Вказувала, що 16 травня 2015 близько 16 год.30 хв. ОСОБА_2 пішла з роботи, повідомивши колегу про те, що пішла збирати борги з мешканців селища за придбаний раніше у магазині товар. Наступного дня ОСОБА_2 на роботу не вийшла, мобільний телефон вимкнула.

Зазначала, що у магазині було зроблено інвентаризацію та виявлено недостачу за весь час роботи ОСОБА_2 на суму 17.910 грн.07 коп. 27 серпня 2015 року ОСОБА_2 з'явилася за місцем роботи та власноручно написала розписку, в якій вказала, що вона працювала продавцем та підтвердила недостачу грошових коштів в розмірі 17.910 грн.07 коп. та зобов'язалась повернути їх частинами до 15 вересня 2015 року.

Посилаючись на те, що станом на 15 вересня 2015 року грошові кошти ОСОБА_2 повернуті не були, а письмова вимога (претензія) про повернення боргу, яка була надіслана 19 вересня 2015 року на адресу ОСОБА_2, також залишена без належного реагування, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 ні її користь матеріальну шкоду, завдану під час виконання трудових обов'язків в розмірі 17.910 грн.07 коп., інфляційні збитки за період з 15 вересня 2015 року по 04 жовтня 2016 року у розмірі 1.069 грн.29 коп., відсотки за користування грошовими коштами за період з 15 вересня 2015 по 04 жовтня 2016 року у розмірі 568 грн. 21 коп., борги за розданий ОСОБА_2 на свій розсуд товар у розмірі 7.342 грн.30 коп.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 17.910 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ФОП ОСОБА_3, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебували у трудових відносинах, так 01 лютого 2015 року між сторонами було укладено трудовий договір, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 зобов'язувалась виконувати обов'язки продавця, а роботодавець, позивач ОСОБА_3, зобов'язувався оплачувати працю в розмірі мінімальної заробітної плати згідно законодавства, час роботи - з 08.00 години до 13.00 годин; з 15.00 години до 22.00 годин; вихідні дні згідно графіка та іншими умовами визначеними сторонами договору.

Договір набрав чинності з моменту його підписання 01 лютого 2015 року.

Згідно п.2 зазначеного трудового договору після слів «роботу продавця» сторонами в дужках зазначено «повна матеріальна відповідальність» (а.с.4).

31 серпня 2015 року ОСОБА_2 була звільнена з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України (а.с.6).

Також в матеріалах справи міститься власноручно написана ОСОБА_2 розписка від 27 серпня 2015 року, з тексту якої вбачається, що остання визнає, що за час її роботи продавцем у ФОП ОСОБА_3 вона допустила недостачу на суму 17.910 грн. та яку зобов'язується повернути частинами до 15 вересня 2015 року (а.с.8).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем визнано факт недостачі в сумі 17.910 грн., а тому, за відсутності окремого договору про повну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність та зважаючи на покладання повної матеріальної відповідальності самим трудовим договором, саме в цій частині вона має нести матеріальну відповідальність.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків за сукупністю таких умов: порушення працівником трудових обов'язків, наявності прямої дійсної шкоди, наявності причинного зв'язку між порушенням та шкодою, вини працівника.

За змістом ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1)між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2)майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3)шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4)шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5)шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6)відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7)шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Статтею 135-2 КЗпП України визначено, що при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, пов'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність. Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади). Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об'єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Відповідно до ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей.

Згідно роз'яснень, наданих у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11,27,60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Статтями 58 та 59 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів у справі.

Зокрема, згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності окремого письмово договору про повну матеріальну відповідальність колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з тексту трудового договору від 01 лютого 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 була взята на роботу продавця з повною матеріальною відповідальністю.

Посилання на відсутність актів прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей також не можуть слугувати підставою для відмови у стягненні завданої матеріальної шкоди, оскільки у розписці від 27 серпня 2015 року ОСОБА_2 визнала недостачу грошових коштів.

Доводи стосовно того, що розписка від 27 серпня 2015 року була написана під тиском є хибними, оскільки є недоведеними належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення інфляційних витрат та 3% річних відхиляються, оскільки оскаржуваним рішенням було стягнуто лише завдану матеріальну шкоду, яку було визнано шляхом написання розписки від 27 серпня 2015 року.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.