АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/8224/14-ц Головуючий суддя І інстанції Сиротников
Провадження № 22-ц/790/3140/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів : Колтунової А.І., Кругової С.С.,

за участю секретаря - Радченко Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

05 червня 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 16 липня 2009 року між ОСОБА_4 та відповідачами був укладений нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у борг 23120 доларів США з розстрочкою його повернення до 16 липня 2010 року. Відповідачі повернули борг частково у розмірі 7110 дол. США, залишок боргу склав 16010 дол. США, які не повернуті до теперішнього часу. Обовязок відповідачів по поверненню 16010 доларів США виконав ОСОБА_5, який 02.04.2011 року передав ОСОБА_4 635 200 гривень. Однак рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2012 року про відмову у задоволення позову ОСОБА_5 до відповідачів по даній справі про стягнення боргу не було визнано, що до ОСОБА_5 перейшло право вимоги за вказаним договором позики, суд не визнав ОСОБА_5 новим кредитором за вказаним договором позики, що підтверджує залишення у ОСОБА_4 прав кредитора за цим договором. З огляду на те, що вказане рішення районного суду набрало законної сили на підставі відповідної ухвали Апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2013, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року вказані рішення суду першої та другої інстанції були залишені без змін, позивач просив суд вважати правову невизначеність з правами кредитора, яка тривала впродовж вказаного терміну поважною причиною пропуску передбаченою ст. 257 ЦК України загальної позовної давності тривалістю три роки і захистити його порушені права кредитора.

Позивач просив визнати причини пропуску позивачем строку позовної давності за договором позики від 16 липня 2009 року поважними, стягнути солідарно з відповідачів борг за договором позики у розмірі еквівалентному 23532 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення та передбачену договором позики неустойку в сумі 730 000 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від відповідальності за порушення грошового зобовязання. Наполягає, що строк позовної давності пропущено позивачем з поважних причин, просить його поновити.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що зявились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на суму 23120 доларів США, з розстрочкою повернення боргу, які відповідач зобовязався повернути не пізніше 16 липня 2010 року в наступному порядку: не пізніше 16 серпня 2009 року 510 доларів США; не пізніше 16 вересня 2009 року 510 доларів США; не пізніше 16 жовтня 2009 року 510 доларів США; не пізніше 16 листопада 2009 року 510 доларів США; не пізніше 16 грудня 2009 року 510 доларів США; не пізніше 16 січня 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 лютого 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 березня 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 квітня 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 травня 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 червня 2010 року 510 доларів США; не пізніше 16 липня 2010 року 17 510 доларів США. За п. 4 вказаного договору позики передбачено, що за прострочення повернення позики позичальник повинний сплатити на користь позивача неустойку у розмірі 2000 грн. за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення.

На виконання порядку і умов договору та з метою погашення заборгованості за договором позики, відповідач ОСОБА_3 у строки, передбачені цим договором передавала кошти особисто позивачу ОСОБА_4 Із наданих позивачем розписок, копії яких долучені до справи, вбачається, що останній платіж був здійснений відповідачкою 12.10.2010 року. Кошти в розмірі 16010 доларів США залишились неповернутими. Вказані обставини сторонами не заперечуються.

В забезпечення виконання зобовязань за договором позики між сторонами був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом якого була належна відповідачам квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено; позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково; визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 16.07.2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3; визнано недійсним договір комісії, посвідчений 16.07.2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_3; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений 11.09.2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 між ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором комісії від 16.07.2009 року та ОСОБА_7; визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2; стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кожного на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Т.О. судових витрат по 455,00 грн., за надання правової допомоги по 2500,00 грн., а всього по 2955,00 грн., в іншій частині позову відмовлено; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Отже, квартира, що у якості предмета іпотеки була продана на забезпечення виконання зобов*язань повернута у власність відповідачів, тому заборгованість за договором позики неможна вважати погашеною.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року, що набрав законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року, позивача ОСОБА_1 засуджено за скоєння злочину, передбаченого ст. 190 ЦК України, де потерпілою була відповідач у цій справі ОСОБА_3

Зазначеним вироком установлено, зокрема, що приватний нотаріус ОСОБА_6, знаходячись у довірчих стосунках із ОСОБА_1 та ОСОБА_5, оскільки неодноразово надавала їм послуги із нотаріального оформлення договорів позики, іпотеки і комісії, не здогадуючись про наявність у них злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном і вважаючи, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ознайомлені з умовами отримання позики та змістом договору комісії, не роз'яснила потерпілим умови вищезгаданих договорів, у зв'язку з чим останні, довіряючи ОСОБА_1 і приватному нотаріусові ОСОБА_6, будучи фізично і психологічно стомлені тривалим перебуванням у приміщенні нотаріальної контори, несвідомо підписали всі надані нотаріусом документи, зокрема під впливом обману підписали договір комісії з ОСОБА_5 зі змістом якого ознайомлені не були. ОСОБА_5підписав договір комісії вже після того, як ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишили приміщення нотаріальної контори.

Таким чином, скориставшись недбалим відношенням до своїх обов'язків приватного нотаріуса ОСОБА_6, невисоким рівнем освіти ОСОБА_2 і ОСОБА_3, ступенем їх фізичної і психологічної втоми на момент оформлення угоди, довірою з їх боку, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, шляхом обману і зловживання довірою отримали оформлений договір комісії, на підставі якого набули права розпоряджатися вищезгаданою квартирою без відома і волі потерпілих.

Також установлено, що у вересні 2009 року ОСОБА_5, діючи за попередньою змовою і в групі з ОСОБА_1, не чекаючи виконання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 своїх зобов'язань у повному обсязі, з метою реалізації злочинного наміру, направленого на заволодіння шляхом шахрайства квартирою потерпілих, таємно від останніх звернувся із заявою від імені ОСОБА_2 до КП «Харківське міське БТІ», де отримав витяг про право власності на вказану вище квартиру. Після цього ОСОБА_1 для фіктивної участі в уявній оборудці з придбання у ОСОБА_5 квартири залучив свого батька ОСОБА_7 який не був обізнаний про злочинний характер його дій. 10 вересня 2009 року ОСОБА_5 у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_8, не отримавши прямої згоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на продаж їх квартири, таємно від останніх, використовуючи право розпорядження квартирою, яке йому надавав фіктивний договір комісії з потерпілими, уклав із ОСОБА_7, який не був обізнаний про протиправну спрямованість наміру ОСОБА_1 та ОСОБА_5, уявний договір купівлі-продажу квартири, внаслідок чого майно потерпілих вибуло з їхньої власності.

У кримінальній справі не встановлювалося обставин та не робилося висновків щодо нікчемності договору позики. Зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору позики не заявлялося.

Отже, обґрунтованими є доводи ОСОБА_1 про те, що відповідачі мають невиконані боргові зобов*язання 16010 доларів США перед позивачем. Проценти за договором позики в розмірі 5785 доларів США нараховані позивачем з дотриманням вимог ст. 1048 ЦК України.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для покладення на відповідачів відповідальності за порушення зобов*язань (ст. 625 ЦК України) та стягнення неустойки, оскільки прострочення виникло не з вини відповідачів, а через протиправність дій кредитора. Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідачі належним чином виконували зобов*язання доки не дізнались, що через незаконні дії ОСОБА_1 належне їм майно вибуло з їх власності.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до ухвалення ним рішення.

При цьому відмовити в позові із підстав пропуску строку позовної давності без поважних причин звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до розяснень, які містяться в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, та зроблено це до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Якщо позовна давність пропущена на основну вимогу, вона вважається пропущеною і стосовно додаткової вимоги (ст.266 ЦК).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні поважні причини пропуску строку позовної давності для вимог про стягнення суми боргу та процентів.

ОСОБА_1 вважає, що причини пропуску ним строку позовної давності є поважними, оскільки до моменту ухвалення рішення Московським районним судом м. Харкова про відмову у стягненні з відповідачів заборгованості за договором позики від 16.07.2009 року на користь ОСОБА_5 він був переконаний у відсутності у нього законних підстав для предявлення вимог до відповідачів через перехід прав до кредитора ОСОБА_5 Права кредитора за договором позики до ОСОБА_5О, не перейшли отже право вимоги за договором позики залишилися у ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

ОСОБА_1 на власний розсуд розпоряджався своїми правами, в яких не був обмежений, та за бажанням обирав способи захисту, але до 05.06.2014 року самостійних вимог до відповідачів про стягнення заборгованості за договором позики строк виконання якого настав 16.07.2010 року не заявляв, хоча мав таку об*єктивну можливість.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягення боргу з відповідачів на користь ОСОБА_5 рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2012 року зазначено про відсутність належних доказів виконання ОСОБА_5 обов*язку боржників та укладення правочину заміни кредитора у зобов*язанні у встановленій законом формі.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він не звертався до суду з позовом про стягнення боргу до відповідачів, оскільки права кредитора він вважав переданими ОСОБА_5 висновків суду не спростовують, оскільки свої правовідносини з ОСОБА_5 позивач мав можливість впорядкувати у відповідності до вимог закону.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доказів на підтвердження вказаних обставин апелянтом не надано.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2014 року без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_9