Справа № 316/1528/16-ц
Провадження № 2/316/87/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

"23" травня 2017 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:

головуючого судді: Капустинського М.В.,

секретаря судового засідання: Терещенко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Енергодарі Запорізької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за належну частку у спільному майні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3, звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просить суд, стягнути з відповідача - ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну частку у спільному майні колишнього подружжя.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності за присутності свого представника ОСОБА_3, позовні вимог підтримала та просить суд їх задовольнити (а.с.31, 32)

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_3, яка діє на підставі письмової довіреності (а.с.14), позовні вимоги підтримала в повному обсязі та в обґрунтування позову, пояснила наступне:

Відповідач з 26 вересня 1998 року по 16 вересня 2014 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 вересня 2014 року, шлюб було розірвано. За час спільного проживання та за спільні кошти було придбано автомобіль HYUNDAI Acent, 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та в липні 2014 року ОСОБА_2 перереєстрував автомобіль на громадянина ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку від 16 липня 2014 р.

Рішенням Енергодарського міського суду від 11 червня 2015 року по справі №316/2120/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права спільної часткової власності та стягнення грошових коштів, що дорівнюють 1/2 вартості автомобіля, який є сумісно нажитим майном подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільно нажитого майна подружжя, залишеним в силі Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково та було вирішено. визнати автомобіль марки «HYUNDAI Acent», 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_3 просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання з'явився, надав пояснення та заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, просив суд в задоволенні відмовити.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_5, який діє на підставі письмового договору (а.с.27, 26) в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя, заперечував проти обставин, які викладені в позові. Зазначив, що відповідно до рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 червня 2015р. у справі №316/2120/14-ц яке набрало законної сили за Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015р. позивач вже звертався з тотожними підставами та предметом позову та доказами, які вже було досліджено в іншій справі, також зазначив, що письмові докази зокрема довідка-рахунок від 16 липня 2014 р. була досліджена та надана відповідна правова оцінка судом. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків:

Пунктом 5 ч.1 ст.3 ЦК України встановлено право учасників цивільних відносин на судовий захист цивільного права та інтересу.

Згідно із положенням ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зі змісту ст.16 ЦК України вбачається, що законодавцем встановлений вичерпний перелік способів захисту цивільного права та інтересу.

Окрім передбачених наведеною нормою Закону способу захисту, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України)

Відповідно до ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Водночас, за змістом ч.2 ст.70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

При цьому п.3 ч.1, частинами 6 та 7 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 4 ст.65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки не тільки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а й щодо погашення кредиту, оскільки розірвання шлюбу не звільняє одного з подружжя від виконання зобов'язань за кредитом.

Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України в пунктах 23 та 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК) .

Згідно з положеннями ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом за клопотанням сторін було витребувано та досліджено матеріали цивільної справи №316/2120/14-ц за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права спільної часткової власності та стягнення грошових коштів, що дорівнюють 1/2 вартості автомобіля який є сумісно нажитим майном подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розподіл спільно нажитого майна подружжя, так, зазначена справа міститься письмовий доказ: довідку-рахунок від 16 липня 2014р. (а.с.156витребуваної справи), при цьому, жодного доказу того, що саме ця довідка-рахунок від 16 липня 2014 року визначила дійсну вартість автомобіля марки «HYUNDAI Acent» 2009 року випуску, реєстраційний номер: АР 4093 ВМ - в матеріалах витребуваної справи відсутні та суду стороною позивача не надано.

Згідно зі ст.177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 10 ЦПК України).

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши все вищезазначене, оцінивши обставини справи, надані суду докази в їх сукупності та наявність обґрунтування, суд прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_1 за рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 червня 2015р. у справі №316/2120/14-ц, яке набрало сили за Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015р., зверталась з позовною заявою з тотожними підставами та предметом позову, у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись пунктами 23, 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.57, 61, 65, 69, 70 СК України, ст.ст.177, 365 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 15, 16, 57-60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимог позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за належну частку у спільному майні - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Енергодарський міський суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено відповідно до вимог ч.3 ст.209 ЦПК України.

Суддя: М. В. Капустинський