УхвалА

іменем україни

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Бородянської селищної ради Київської області, ОСОБА_6 про визнання рішення селищної ради недійсним, визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та скасування його державної реєстрації, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що у 1999 році, після смерті ОСОБА_7, вони успадкували житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 6 квітня 1999 року. Вважали, що разом з будинком до них перейшло й право користування присадибною земельною ділянкою, загальною площею 0,32 га, на якій розташований вказаний будинок.

У квітні 2014 року вони дізналися про те, що право власності на частину зазначеної вище земельної ділянки, користувачами якої вони були, перейшло до ОСОБА_6 на підставі рішення Бородянської селищної ради Київської області від 22 жовтня 2002 року, відповідно до якого відповідачка отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку від 9 листопада 2004 року. Отже, в їх користуванні перебуває земельна ділянка площею 0,2429 га, а у відповідачки 0,831 га.

25 вересня 2014 року постановою Ірпінського міського суду Київської області зобов'язано селищну раду скасувати рішення від 22 жовтня 2002 року у частині надання в постійне користування ОСОБА_6 спірної земельної ділянки. 29 січня 2015 року рішенням селищної ради скасовано вищевказане рішення селищної ради від 22 жовтня 2002 року.

28 липня 2015 року ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду постанову Ірпінського міського суду Київської області від 25 вересня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито.

Зазначали про те, що після скасування апеляційним судом постанови міського суду за заявою відповідачки про поворот виконання рішення селищна рада винесла рішення від 26 листопада 2015 року, яким скасувала своє рішення від 29 січня 2015 року, чим відновлено дію рішення селищної ради від 22 жовтня 2002 року. Вважали, що такими діями відповідачів порушено їх права.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили суд визнати рішення селищної ради від 26 листопада 2015 року недійсним; визнати державний акт на право власності на земельну ділянку від 9 листопада 2004 року недійсним та скасувати його державну реєстрацію. Також просили зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їм перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 14 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суди, правильно застосувавши положення ст. 120 ЗК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що позивачі є власниками житлового будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, а земельна ділянка ОСОБА_6 розташована за межами земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивачів і не порушує її межі, що підтверджується копіями кадастрових планів.

Суди дійшли вірного висновку про те, що доводи позивачів про перехід до них права користування земельною ділянкою, площею 0,32 га, як зазначено у архівній довідці, безпідставні, так як вказана довідка стосується періоду 1944-1957 років, а позивачі набули у власність житловий будинок у 1999 році. На цей момент у спадкодавця - ОСОБА_7 - перебувала у користуванні земельна ділянка, площею 0,15 га, що підтверджується довідкою селищної ради від 25 квітня 2016 року, в якій також вказано, що відповідно до даних земельно-шнурової книги у ОСОБА_7 перебувала у користуванні земельна ділянка, площею 0,15 га. Отже, позивачами не надано належних та допустимих доказів, що є їх процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), щодо наявності у них права на земельну ділянку площею 0,32 га.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 незаконно передано спірну земельну ділянку, оскільки при її виділенні селищною радою не було вилучено з їх земельної ділянки частину земельної ділянки, яку передано відповідачці, безпідставні, так як рішенням селищної ради від 22 жовтня 2002 року відповідачці виділено у постійне користування земельна ділянка, площею 0,10 га. На момент прийняття цього рішення у позивачів в користуванні була відсутня спірна земельна ділянка, тому не було необхідності вирішувати питання вилучення земельної ділянки, а орган місцевого самоврядування діяв у межах своїх повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта