У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю, поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він з 18 березня 1994 року по 13 червня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4

За час шлюбу, за спільні кошти ними було збудовано житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1, право власності на який було оформлено за ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 вересня 2009 року. Крім того, за час шлюбу ними було придбано автомобіль «Renault Kangoo», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Вважав, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм у рівних частках. Проте, оскільки вони припинили шлюбні відносини, то згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя вказаний житловий будинок з господарськими спорудами та зазначений транспортний засіб. Також просив здійснити поділ вказаного житлового будинку з господарськими спорудами та автомобіля, визнати за кожним з них право власності на Ѕ частину спірного майна.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 будувався за її особисті кошти, які їй надала дочка - ОСОБА_6, а саме 300 тис. грн отримані ОСОБА_6 на підставі договору позики від 22 січня 2007 року, та 427 300 грн отримані на підставі договору про надання споживчого кредиту від 7 березня 2007 року.

Вважала, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами є її особистою приватною власністю.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 та визнати за сторонами право власності на транспортний засіб «Renault Kangoo», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 по Ѕ частині за кожним.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль «Renault Kangoo», номерний знак НОМЕР_1. Поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме вищевказаний будинок та автомобіль. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину автомобіля. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину автомобіля. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення змінити, позов ОСОБА_3 та її зустрічний позов задовольнити частково. Визнати за кожним із них право власності на 1/2 частину спірного автомобіля, а житловий будинок - її особистою приватною власністю.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 й відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірне майно було набуте подружжям за час шлюбу та за спільні кошти, то це майно є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу із визнанням за кожним права власності на Ѕ частину спірного майна, тобто порівну.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що за ОСОБА_4 зареєстроване право власності на спірний житловий будинок, а за ОСОБА_3 - право власності на спірний автомобіль. Вказане домоволодіння та транспортний засіб набуті подружжям за час шлюбу та за спільні кошти. ОСОБА_4 не довела, що будинок був побудований за її особисті кошти, у тому числі не доведено причинно-наслідкового зв'язку між отриманням дочкою ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - кредиту, позики та будівництвом цього будинку.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 18 березня 1994 року по 13 червня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

21 вересня 2009 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.

За ОСОБА_3 зареєстровано право власності на автомобіль «Renault Kangoo», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 22 липня 2015 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При розгляді справ про поділ майна подружжя слід мати на увазі, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: а) час набуття такого майна; б) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); в) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 1 липня 2015 року № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Апеляційний суд послався на відповідну правову позицію Верховного Суду України, проте, переписавши її, не звернув уваги на те, що ці доводи повинні бути доведені позивачем належними й допустимими доказами, які суд повинен оцінити згідно вимог ст. 212 ЦПК України.

Судом установлено, що отримані дочкою ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - грошові кошти за договором позики від 22 січня 2007 року та за договором про надання споживчого кредиту від 7 березня 2007 року були внесені ОСОБА_4 як платіж по договору про участь у фонді фінансування будівництва від 22 січня 2007 року спірного житлового будинку. Крім того, судом не враховано документи на підтвердження придбання будівельних матеріалів для проведення ремонтних робіт у вказаному будинку.

Таким чином, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не надав належної правової оцінки доказам щодо наявності у ОСОБА_4 на момент будівництва спірного нерухомого майна коштів, які належали їй особисто.

При цьому суд не перевірив, чи надав ОСОБА_3 належні та допустимі докази, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), того, що джерелом набуття спірного нерухомого майна були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Апеляційний суд зазначені вище докази, надані ОСОБА_4, належними та допустимими не визнав. Проте суд задовольнив позов ОСОБА_3, не звернувши уваги, що він не надав доказів набуття спірного житлового будинку за спільні, у тому числі його, кошти, чи унаслідок спільної праці й судом вони не встановлені.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому у п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що спірний житловий будинок з господарськими спорудамипобудований сторонами за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя не оснований на доказах та є припущенням, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою її представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик