Справа № 363/4003/15-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/3871/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 04.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

4 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та невиконаним, розірвання договору, скасування державної реєстрації права власності та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та невиконаним, розірвання договору, скасування державної реєстрації права власності,

у с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що йому, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на праві власності належало по 1/3 частині садового будинку з надвірними будівлями по вул. Головна, 109 в СТ «Підлісне» СМ «Світанок» с. Хотянівка Вишгородського району Київської області. 28 серпня 2007 року між власниками та ОСОБА_8М, ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеного будинку, проте покупцями не було виконано вимоги п. 4 цього договору, згідно якого за домовленістю сторін продаж вчинено за 34 024 грн., тобто покупцями не було передано кожному продавцю відповідну частину грошових коштів. Позивач погодився підписати договір саме у такій редакції, оскільки будинок відчужувався його доньці та її чоловікові, а в дійсності між ними існувала усна домовленість, що він матиме право проживати в будинку, добудувати його та зареєструвати право власності на добудову. Крім того, тривалий час відповідачі не вчиняли дії щодо набуття права на придбане майно, лише 16 січня 2016 року зареєстрували право власності на садовий будинок.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2, збільшивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсним та невиконаним договір купівлі-продажу, розірвати його та скасувати реєстрацію права власності садового будинку на імя відповідачів.

У листопаді 2016 року третя особа ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просила визнати невиконаним договір купівлі-продажу, розірвати його та скасувати реєстрацію права власності садового будинку на імя відповідачів з аналогічних підстав. Додатково вказала, що 11 вересня 2013 року померла один із продавців будинку ОСОБА_7, тому вони з братом ОСОБА_2 через наявність договору купівлі-продажу не можуть реалізувати свої спадкові права на частину будинку, яка належала їх матері. Вважає, що в договорі відсутні істотні умови щодо розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований будинок.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2017 року в задоволенні обох позовів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просять його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання договору купівлі-продажу садового будинку недійсним, незаконним або розірваним, адже позивачами не доведено, що вони не одержували від відповідачів коштів за договором, оскільки це спростовується умовами самого договору (п. 4 договору), тобто не доведено факту невиконання умов договору з боку покупців, а також не доведено порушення істотних обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 2004 року № 6-5513 ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на праві власності належало по 1/3 частині садового будинку з надвірними будівлями по вул. Головна, 109 в СТ «Підлісне» СМ «Світанок» с. Хотянівка Вишгородського району Київської області.

28 серпня 2007 року між ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3 як продавцями та ОСОБА_8М, ОСОБА_5 як покупцями було укладено договір купівлі-продажу зазначеного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим № 10536.

Відповідно до умов договору продавці передають у власність покупцям, а покупці приймають в рівних частинах кожний садовий будинок з надвірними будівлями і сплачують за нього обговорену грошову суму на умовах даного договору.

11 вересня 2013 року померла один із продавців будинку ОСОБА_7.

Станом на 27 листопада 2015 року співвласниками спірного садового будинку згідно даних Інформаційною довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 48569589 були ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_3

За даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 травня 2016 року № 60096443, право спільної часткової власності на садовий будинок з надвірними будівлями по вул. Головна, 109 в СТ «Підлісне» СМ «Світанок» с. Хотянівка Вишгородського району Київської області по 1/2 частині за кожним було зареєстровано за відповідачами 16 січня 2016 року.

У ст. ст. 6, 627 ЦК України визначено, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Разом з тим, ст. 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Питання оплати товару врегульовано ст. 692 ЦК України, ч. 2 якої на покупця покладається обовязок по сплаті продавцеві повної ціни переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

До того ж, вимагаючи розірвання договору на підставі ст. ст. 651, 652 ЦК України на позивача покладається, у відповідності до ст. 60 ЦПК України, обовязок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як убачається зі змісту оспорюваного договору (п. 4), сторони засвідчили, що продаж садового будинку за надвірними будівлями за домовленістю сторін вчиняється за 34 024,00 грн., які отримані продавцями від покупців до підписання цього договору в рівних частинах кожний.

Підписанням цього договору сторони свідчать про те, що розрахунки за садовий будинок здійсненні повністю та про відсутність претензій до продавців з боку продавців.

Згідно із п. 5 договору відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 22 серпня 2007 року за № 15681221 вартість садового будинку з надвірними будівлями, що відчужується, становить 34 024,00 грн.

В п. 6 договору зазначено, що сторони підтверджують, що земельна ділянка, на якій знаходиться садовий будинок не приватизована, акт на земельну ділянку не видавався. Сторонам розяснено зміст ст. 120 ЗК України (п. 17).

Сторони також підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам та не носить характер уявного та удаваного правочину. Правові наслідки, повязані з умисним заниження дійсної суми договору, особам, що підписали це договір, розяснено (п. 10).

Крім того, в п. 14 договору купівлі-продажу зазначено, що право власності на садовий будинок, який відчужується покупці набувають з моменту державної реєстрації договору.

На виконання вимог ст. ст. 182 і 210 ЦК України, договір був підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін у справі, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання невиконаним договору купівлі-продажу, його розірвання та скасування реєстрації права власності відповідачів на спірне майно, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу вчинено у відповідності до вимог закону, у тому числі, щодо попередньої сплати продавцям повної ціни переданого товару, що підтверджується пунктом 4 самого договору, який погоджено та підписаного сторонами.

Крім того, ч. 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_9 України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК).

Слід розрізняти підстави для визнання правочинів недійсними і підстави для їх розірвання. У першому випадку доведенню підлягають обставини та підстави, визначені у ст. 203 ЦК України, які існували на момент укладення оспорюваного правочину, а при розірванні договору встановлюється наявність обставин, визначених у ст. ст. 651, 652 ЦК України.

Визнання правочину недійсним встановлює його недійсність з моменту укладення, що не потребує розірвання, і навпаки за відсутності підстав для визнання правочину недійсним може порушуватися питання про його розірвання.

Відповідно до ч. 4 ст. 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Отже, за недоведеності того, що кошти за договором не сплачені, то наступають інші, передбачені законом, наслідки, а не визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Так, ч. 4 ст. 692 ЦК України регулює випадки, коли покупець не лише не виконує обов'язку із оплати товару, але й відмовляється прийняти товар. У такому випадку, продавець має право вимагати оплати товару або відмовитися від договору. Вказані права продавець може реалізувати лише у тих випадках, коли покупець відмовляється від прийняття товару без достатніх правових підстав (ст. ст. 666, 670, 672, 686 ЦК України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про обєкти та субєкти цих прав.

Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім субєктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта.

Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору.

Таким чином той факт, що відповідачі зареєстрували право власності на садовий будинок лише 16 січня 2016 року не свідчить про неприйняття ними предмету договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційних скарг зводяться до того, що сам договір купівлі-продажу не є документом, яким підтверджується проведення розрахунку за придбаний товар, а також до того, що судом при розгляді справи безпідставно не взято до уваги того, що відповідач ОСОБА_10 не заперечував, що під час укладення договору кошти не були передані продавцям у рівних частинах.

Погоджуючись з умовою оспорюваного договору щодо повної оплати покупцем придбаного товару до моменту укладення самого договору, що не заборонено законом, продавці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнали, що покупцями ОСОБА_11 та ОСОБА_5 виконано, передбачений законом обовязок по сплаті продавцеві повної ціни переданого товару. Відповідні умови договору (п. 4) не скасовано, а тому вони є обовязковими для врахування при вирішенні даного спору.

Та обставина, що відповідачем ніби то визнано факт несплати грошей, також не свідчить про порушення вимог закону судом при розгляді даної справи, оскільки визнання відповідачем такого факту не впливає на права, свободи чи інтереси іншого відповідача у справі. Більш того, згідно заперечень відповідачів, доводи про несплату є неправдивими, оскільки грошові кошти були передані продавцям до укладення договору-купівлі продажу.

Посилання в апеляційних скаргах на вимоги ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України не мають вирішального правового значення, адже земельна ділянка, на якій розташований садовий будинок з надвірним спорудами не є предметом правочину та не перебувала власності продавців, а вказані норми закону регулюють не беззаперечний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу такого права на житловий будинок, а заборону на зміну цільового призначення земельної ділянки у разі переходу права власності на нерухоме майно.

Доводи про те, що реєстрацією права власності на садовий будинок відповідачами порушено спадкові права позивачів не приймаються до уваги колегії суддів з огляду на те, що за життя спадкодавець ОСОБА_7 розпорядилася своєї частиною будинку, уклавши оспорюваний правочин, а тому підстави вважати, що вона входить до спадкової маси немає.

Зважаючи на вищевикладене, доводи апеляційних скарг та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_9