Провадження № 22-ц/779/1491/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Малєєв
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря - Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_1, що діє в інтересах відповідачки ОСОБА_2, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом вселення до вказаного будинку та передачі ключів, стягнення судових витрат, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, до житлового будинку АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, жительку АДРЕСА_1, не чинити, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1, перешкод в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_3 ключі від житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 551 грн. 20 коп. витрат по оплаті судового збору.

ОСОБА_1 - представник відповідачки ОСОБА_2 оскаржила указане рішення в апеляційному порядку.

Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим внаслідок неповного з'ясування та недоведеності обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Стверджує, що суд, застосовуючи норми ст. 41 КУ, ч.І ст. 317 ЦК, ч.І ст. 319 ЦК, не врахував, що право спільної часткової власності співвласниками здійснюється не інакше як «за їхньою згодою» (ч. І ст. 358 ЦК). Вважає, що учасникам спільної часткової власності належить не право власності на конкретну частку у спільній власності, а частка у праві власності; що позивачем фактично обрано неправильний спосіб цивільного захисту, а це (згідно п. З постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав») може мати наслідком відмову у позові; що суд не розмежував понять «позбавлення права» та «створення перешкод в користуванні»; що суд не зауважив, що позивач не надав жодних і допустимих доказів реєстрації свого місця проживання до початку судового розгляду про визнання за ним права власності на 1/2 спірного будинку; що суд задовільнив дві принципово різні матеріально-правові вимоги: 1) усунення перешкод в користуванні та 2) вселення, при цьому судом проігноровано, що усунення перешкод в користуванні є негаторним позовом, а вселення - зміною житлового правовідношення; що судом порушено вимоги ч. З ст. 6 ЗУ «Про судовий збір»; що суд порушив вимоги ч.1 ст. 26, ст. 169 ЦПК і не відклав судовий розгляд; що суд безпідставно відмовив Відповідачу в допиті свідків.

Апелянт мотивує, що суд, вселяючи двох осіб різної статі, які не є членами однієї сім'ї, в один будинок, не перевірив належно обставини, які свідчать про наявність конфлікту між сторонами, про неможливість спільного проживання, про небезпеку, яку становить для відповідача таке проживання. В підтвердження апелянт посилається на матеріали кримінального провадження щодо позивача та вчинені ним адміністративні правопорушення.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_2, її представниці ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вимоги підтримали, просили апеляцію задовольнити з указаних у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_3 апеляцію заперечив, просив її відхилити з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити з огляду на таке.

За рішеннями судів (а.с. 7 - 14) позивач ОСОБА_3 є власником 1/2 частки в праві на будинковолодіння АДРЕСА_1 та на 1/2 частки в праві на земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку (далі - спірне будинковолодіння).

Звертаючись за захистом свого права позивач вказав на перешкоди, які відповідачка чинить йому як власнику.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка перешкоджає позивачу володіти та користуватися спірним будинковолодінням, про що відповідачка не заперечує (абз. 4 а.с. 70), зокрема і в апеляційній скарзі, та що суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що позивач вчиняв дії, які б загрожували здоров'ю чи життю відповідачки.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, керуючись ст. 9 Житлового кодексу, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 358, 383, 391 ЦК України, обґрунтовано виходив із того, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, оскільки право приватної власності є непорушним, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Застосовані судом першої інстанції норми матеріального права (зокрема ст. 391 ЦК України ) визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності (право позивача підтверджено матеріалами справи на а.с. 7-21) та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю (абз. 4 а.с. 70, абз. 4 ст. 76). При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яку згідно зі ст. 360-7 ЦПК України належить застосувати до даного випадку.

За ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а примусове відчуження може бути застосоване як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Позивач є власником, який позбавлений можливості володіти, користуватись своїм майном. Відмова у захисті цього права, вважає апеляційний суд, є непропорційним втручанням у право власності позивача та позбавляє його можливості захистити свої права на майно у спосіб, передбачений законом.

Доводи апелянтки з приводу того, що суд, вселяючи в один будинок двох осіб різної статі, які не є членами однієї сім'ї, не перевірив належно обставини, які свідчать про наявність конфлікту між сторонами, про неможливість спільного проживання, про небезпеку, яку становить для відповідача таке проживання, не можуть бути підставою для задоволення апеляції з огляду на таке.

Ані наявність конфлікту між сторонами по справі, ані той факт, що вони не є членами однієї сім'ї, ані листування Івано-Франківського відділу поліції ГУ Нацполіції в Івано-Франківській області (що станом на квітень 2017 року тривало кримінальне провадження по факту смерті матері відповідачки (а.с. 83-85) не є доказами, які поза розумним сумнівом свідчать про вказані загрози для відповідачки.

Судом першої інстанції вірно встановлено обставини, які мають значення для справи, обґрунтовано задоволено позов.

За таких обставин, апеляцію належить відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представниці ОСОБА_1, що діє в інтересах відповідачки ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк