Справа № 461/7923/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/3126/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 10 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» про повернення суми вкладу, відсотків та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 10 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «ОСОБА_4 та Кредит» про повернення суми вкладу, відсотків та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що відповідно до вимог п.3.3 Глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого Постановою НБУ від 03.12.2003 року за №516, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. Незалежно від виду вкладу, банк зобовязаний видати вклад або його частину, на першу вимогу вкладника. Також посилається на вимоги Постанови Правління НБУ від 03.03.2015р. за № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» та на положення ст.ст. 526, 530, 598, 1058 ЦК України. Відтак, вважає, що оскільки банком вклад не повернуто, її позовні вимоги є підставними. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч.1 ст. 303 ЦПК України).

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що 13 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» строком на 3 місяці в національній валюті на суму 25 000 грн. з виплатою 23,10 % річних, а також 13 січня 2015 року між ними було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 3 місяці в національній валюті на суму 30 000 грн. з виплатою 25 % річних.

15 січня 2015 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 3 місяці в національній валюті на суму 30 000 грн. з виплатою 25 % річних.

19 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 місяць в іноземній валюті на суму 901 долар 69 центів США з виплатою 10 % річних.

6 лютого 2015 року між сторонами було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 місяць в іноземній валюті на суму 6 190 доларів 11 центів США з виплатою 9 % річних.

За умовами вказаних договорів після закінчення строку вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених п. 5.2 основних умов.

Судом встановлено, що 10 березня 2015 року та 7 квітня 2015 року ОСОБА_2 зверталась до банку із заявою про повернення банківського вкладу у розмірі 6 190 доларів 11 центів США у звязку із закінчення строку дії договору.

20 березня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до банку із заявою про повернення банківського вкладу у розмірі 901 долар США.

5 травня 2015 року, 14 травня 2015 року та 27 травня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до банку із заявою про повернення вкладів, проте її звернення залишились без задоволення.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» в односторонньому порядку порушив зобов'язання, що випливають з його умов, а саме: не виконав належним чином зобов'язання за договорами банківського вкладу та у визначений договорами строку вклади не повернув.

Разом з тим, на підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду 17 вересня 2015 року прийнято рішення № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит», відповідно до якого у період з 18 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року у банку запроваджено тимчасову адміністрацію, а 18 грудня 2015 року на підставі рішення Фонду № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації банку.

У листопаді 2015 року Фондом було виплачено ОСОБА_2 200 000 грн.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини пятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів.

Суд першої інстанції врахував вказану правову позицію та прийшов до правильного висновку, що введення у банку на момент ухвалення рішення суду тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення вкладу.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави для цього відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просила відшкодувати їй моральну шкоду на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» право споживачів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), виникає у випадках, передбачених законом.

З урахуванням наведеного, моральна шкода, яка заподіяна споживачу, виплачується на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» лише у разі, якщо така шкода заподіяна внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), чого не було встановлено у даній справі.

Також судом було правильно враховано, що положення ст. 1167 ЦК України щодо підстав відповідальності за завдану моральну шкоду поширюються на недоговірні правовідносини.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: