АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3180/17 Справа № 202/1649/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шклярук Д. С. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів шляхом їхнього стягнення на малолітніх дітей у твердій грошовій сумі, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона разом з відповідачем від шлюбу мають двох спільних дітей: донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей було задоволено: розірвано шлюб між сторонами та ухвалено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним рішенням суду виконує, аліменти сплачує, однак коштів у розмірі 1350,00 грн. не вистачає, так як діти відвідують додаткові заклади для забезпечення фізичного, духовного розвитку, а також, лікування дітей.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просила суд змінити розмір аліментів, передбачений рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року, шляхом стягнення з ОСОБА_3 на її користь аліментів на утримання двох спільних дітей в твердій грошовій сумі - 6000,00 грн., починаючи стягнення з дня звернення з позовною заявою і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2009 року між сторонами Індустріальним ВРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис за №129, від якого сторони мають двох дітей: донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 05 січня 2015 року, шлюб між сторонами розірвано і ухвалено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ОСОБА_2 навчається в ДРІДУ НАДУ на денній формі навчання, є аспірантом третього року навчання з відривом від виробництва кафедри державного управління та місцевого самоврядування Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України за спеціальністю - 25.00.03 - державна служба, від чого отримує заробіток у вигляді стипендії, розмір якої за період з вересня 2015 року по лютий 2016 року склав 13911,10 грн. (по 2318,45 грн. щомісячно). Дана обставина підтверджується довідками №02/16 від 29 лютого 2016 року та №22 від 02 березня 2016 року.

Відповідач ОСОБА_3 з 26 квітня 2016 року працює менеджером з рекламних послуг у ФОП ОСОБА_7 Від дня працевлаштування оклад відповідачу встановлений у розмірі 1800,00 грн. щомісячно, що підтверджується довідкою ФОП ОСОБА_7 від 30 червня 2016 року, копією наказу №1 від 25 квітня 2016 року та копією трудової книжки АВ №748129, індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу - ОСОБА_3 за формою ОК-5, довідкою про доходи від 07 червня 2016 року.

З довідки державного виконавця Індустріального ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції вбачається, що станом на 01 липня 2016 року відповідачу за період з жовтня 2014 року по червень 2016 року були нараховані до сплати на користь позивачки аліменти на суму 22353,63 грн., але відповідач за вказаний період сплатив ОСОБА_2 аліменти у більшому розмірі, а саме 29292,31 грн.

Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду чи домовленості між батьками, може бути в результаті зменшений чи збільшений за рішенням суду за позовом платника або отримувача аліментів у випадку зміни матеріального чи сімейного положення, погіршення чи поліпшення стану здоров'я будь-кого із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями Сімейного кодексу України та виходив із того, що при дослідженні доказів, розгляді справи не було встановлено обставин щодо підтвердження факту суттєвої зміни матеріального стану чи сімейного положення, погіршення або поліпшення стану здоров'я у будь-кого із сторін.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування судом всіх фактичних обставин справи, що призвело до ухвалення судом необґрунтованого рішення.

Зокрема, ОСОБА_2 вважає, що покращення матеріального стану відповідача підтверджується постійним відвідуванням останнім розважальних закладів та сумісним проживанням разом із своїм роботодавцем ОСОБА_7, яка в свою чергу є фізичною-собою підприємцем та має високий дохід.

Також, позивач серед доводів апеляційної скарги посилається на відвідування дітьми додаткових закладів для фізичного і духовного розвитку дітей, що потребує додаткових витрат, та на необхідність лікування в доньки неврозоподібного с.м., енурезу.

Однак, колегія суддів не може погодитись із такою позицією апелянта, оскільки, по-перше, сумісне проживання ОСОБА_3 з іншою жінкою, яка має високий дохід, не дає правових підстав на утримання спільних дітей позивача і відповідача за рахунок інших осіб, а по-друге ОСОБА_2 не позбавлена права на звернення до суду із позовною заявою про стягнення додаткових витрат на дітей в порядку положень ст. 185 СК України.

Окрім цього, слід звернути увагу, що відповідач є працевлаштованою особою із постійним заробітком, у випадку чого, нормами сімейного законодавства передбачено стягнення аліментів не в твердій грошовій сумі, а в частині від доходів платника аліментів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, передбаченого діючим законодавством України.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне прийняти до уваги добровільне здійснення ОСОБА_3 своїх батьківських обов'язків, про що свідчить постійні побачення з дітьми та сплата аліментів у більшій сумі, ніж стягнуто рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року, що підтверджується довідкою державного виконавця Індустріального ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції вбачається.

Тож, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова