У Х В А Л А

іменем україни

04 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

КафідовоїО.В., Ступак О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про розірвання кредитного договору та договору поруки і стягнення коштів; за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання правочину недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, який в подальшому уточнило, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 21 листопада 2006 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 16 194,50 доларів США на строк до 21 листопада 2011 року зі сплатою 0,84% на місяць. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 10 грудня 2015 складає 43 779,37 доларів США і яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не виконали.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути солідарно з відповідачів зазначену вище кредитну заборгованість.

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом, в якому посилалась на те, що вона є інвалідом дитинства і їй нараховуються державна соціальна допомога, яка перераховується на картковий рахунок її матері - ОСОБА_4, оформлений у ПАТ КБ «ПриватБанк». З липня 2010 року по серпень 2011 року банк без згоди її матері безпідставно списав із зазначеного рахунку грошові кошти у розмірі 8 292 грн. 06 коп. у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_3

Враховуючи викладене та з урахуванням уточнень позовних вимог, ОСОБА_5 просила визнати односторонній правочин щодо стягнення з неї державної соціальної допомоги як інваліда дитинства третьої групи на погашення кредитної заборгованості недійсним, стягнути з відповідача 2 107,97 доларів США, що станом на 02 грудня 2015 року еквівалентно 50 254 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 тис. грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2015 року позовну заяву ОСОБА_5 об'єднано у спільне провадження із позовом ПАТ КБ «ПриватБанк».

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що банк порушив умови договору поруки списавши кошти з рахунку поручителя, оскільки кошти являлися соціальними виплатами для інваліда дитинства - їхньої дочки. Крім того, дія договору поруки припинилась в силу ч. 4 ст. 559 ЦПК України, оскільки банк не звернувся до поручителя протягом 6 місяців після прострочення платежу за кредитом. Посилався також на те, що банк незаконно вилучив заставне майно, отримавши його при цьому без повідомлення від сторонньої особи, не здійснив оцінку автомобіля в момент вилучення, незаконно передав заставне майно у власність ТОВ «Автокредит плюс», яке є дочірнім підприємством ПАТ КБ «ПриватБанк», без проведення прилюдних торгів та протягом 4 років не проводив оцінку майна, чим намагався штучно створити збільшення заборгованості.

Враховуючи викладене та посилаючись на незгоду з визначеною спеціалістом вартістю автомобіля і розміром заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_3 просив розірвати кредитний договір та договір поруки, а також стягнути з відповідача переплату за договором у розмірі 4 214,58 доларів США.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 листопада 2006 року в розмірі 2 322,34 доларів США. В іншій частині вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 8 328,69 грн. та судовий збір у розмірі 243,60 грн. В іншій частині позову ОСОБА_5 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні його позову про стягнення процентів річних, комісії та пені, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_5 та зустрічного позову ОСОБА_3 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 2 322,34 доларів США, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду, зазначивши при цьому також про те, що банк мав можливість реалізувати заставний автомобіль, переданий йому в рахунок погашення кредитної заборгованості, проте протягом трьох років з 2010 року по 2013 рік не робив цього, що свідчить про прострочення кредитора, тому нарахування заборгованості у розмірі 42 779,37 доларів США є безпідставним.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 16 194,50 доларів США на строк до 21 листопада 2011 року зі сплатою 0,84% на місяць.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки.

Крім того, забезпечуючи виконання умов кредитного договору, ОСОБА_3 уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» договір застави, предметом якого є автомобіль марки Mercedes-Bens E 320, 1996 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який належить йому на праві власності.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 10 грудня 2015 складає 43 779,37 доларів США і яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не виконали.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, то проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з боржника у межах строку позовної давності.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2009 року, що набрало законної сили, на погашення кредитної заборгованості у розмірі 9 265,92 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. Зазначене рішення суду було виконане у вересні 2013 року.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_3 не винен у виникненні кредитної заборгованості у розмірі 43 779,37 доларів США, оскільки банк з 2010 року по 2013 рік не реалізував переданий йому предмет застави - автомобіль марки Mercedes-Bens E 320, 1996 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не навів належних та допустимих доказів на підтвердження того, що банк умисно протягом 2010-2013 року не продавав заставний автомобіль, а також не врахував положень ч. 2 ст. 614 ЦК України, якою встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

При цьому суд не з'ясував, що перешкоджало заставодавцю самому продати автомобіль і погасити заборгованість за кредитом.

Отже, суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та обгрунтував судове рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову банку, судом апеляційної інстанції не встановлені, судове рішення апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його часткового скасування з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кафідова

О.В.Ступак