Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1359/17
Провадження №: 2/332/703/17
УХВАЛА

іменем України

08 червня 2017 р. суддя Заводського районного суду м. Запоріжжя Андрюшина Л.А., розглянувши матеріали позовної заяви ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі північного відділення по обслуговуванню побутових споживачів до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, -

В С Т А Н О В И В:

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі північного відділення по обслуговуванню побутових споживачів до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

Ухвалою суду від 22 травня 2017 року зазначену позовну заяву залишено без руху, як таку, що подана без додержання вимог, викладених у ч.6 ст. 119 ЦПК України, так як до позовної заяви, що подається у випадках, визначених частиною третьою статті 118 цього Кодексу, не були додані копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про скасування судового наказу. Позивач був повідомлений про необхідність виправити зазначені недоліки позовної заяви в пятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду. У визначений строк недоліки викладені в ухвалі суду від 22 травня 2017 року позивачем не були усунуті, але представником позивача ВАТ «Запоріжжяобленерго» ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності, суду надана заява зі змісту якої вбачається, що на думку позивача, вимоги ст.96 та ст. 118 ЦПК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин зі стягнення заборгованості за спожиту електроенергію, оскільки відносини між енергопостачальником та споживачем електричної енергії регулюються договором купівлі-продажу, а не договором надання послуг, так як електрична енергія є товаром, а не послугою. Таким чином, вважають, що норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не поширюються на правовідносини, що склалися між сторонами, оскільки ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Східної групи по обслуговуванню побутових споживачів не є підприємством житлово-комунального комплексу, а є субєктом господарювання, діяльність якого направлена на отримання прибутку від продажу електроенергії,а не на забезпечення потреб населення.

Суд не погоджується з вищевказаною позицією позивача з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку застосування тарифів на електроенергію, затвердженого постановою НКРЕ від 23.04.2012 № 498, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2012 за № 599/20912 до категорії населення належать фізичні особи (громадяни), які споживають електричну енергію для власних побутових потреб у житлових будинках.

Виходячи з цього, можна зробити висновок, що до комунально-побутових потреб населення належать індивідуальні витрати електроенергії на побутове освітлення, опалення, приготування їжі, роботу електричних побутових пристроїв (пральних машин, холодильників тощо), приватної компютерної та оргтехніки, санітарно-гігієнічні та культурні потреби не повязані з отриманням доходів, а також споживання електроенергії безпосередньо населенням в окремих житлових будинках, квартирах, гуртожитках, гаражах та боксах для особистих автомобілів та човнів тощо, та на задоволення безпосередньо потреб в комфортному користуванні житловим фондом.

Згідно статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги-результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо-та електропостачанням, опаленням, а також вивезенням побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 1 ч.1 статті 13 зазначеного Закону України, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо , електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Отже, електропостачання є комунальною послугою, а тому за вимогою про стягнення заборгованості за її оплату може бути видано судовий наказ, про що і було зазначено судом в ухвалі від 22 травня 2017 року. Таким чином, вимоги ч.6 ст. 119 ЦПК України в частині додання до позовної заяви копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про скасування судового наказу розповсюджуються на спірні правовідносини.

Відповідно до положень п.6 ч.3 ст. 121 ЦПК України подання заяви без дотримання порядку, визначеного частиною третьою статті 118 цього Кодексу є самостійною підставою для повернення заяви, але задля забезпечення позивачу його права на доступ до правосуддя, судом позовна заява не була одразу повернута, а залишена без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Враховуючи, що позивач ВАТ «Запоріжжяобленерго» у встановлений судом 5-денний строк не усунув недоліки, зазначені в ухвалі суду, позовну заяву у відповідності до ч.2 ст.121 ЦПК України слід вважати неподаною та повернути позивачеві.

На підставі вищевикладеного, керуючись ч. 2 ст. 121 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі північного відділення по обслуговуванню побутових споживачів до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію вважати неподаною та повернути позивачеві.

Розяснити позивачу, що відповідно до ч. 5 ст. 121 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області, шляхом подачі через Заводський районний суд м. Запоріжжя апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Андрюшина Л.А.