РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

29.05.2017 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Мартинишин М. О.

при секретарі Потюк В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа-Транс ЛТД»

до ОСОБА_1

про стягнення нанесених збитків, суд -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення нанесених збитків у розмірі 822569,48 грн. та про стягнення судових витрат у розмірі 12338,54 грн..

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 01 червня 2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у ТОВ "Європа-Транс ЛТД" на посаду водія автотранспортних засобів з виконанням обов'язків експедитора, згідно Наказу № 82/1 від 01 червня 2016 року.

Відповідно до Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.06.2016 p., водій ОСОБА_1 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження, ввірених йому матеріальних цінностей.

25 червня 2016 року автомобіль MAN, держ.номер AT 9209 АО/AT 6713 XX, під управлінням ОСОБА_1, що належить ТОВ "Європа-Транс ЛТД" виїхав з гаражу для виконання службового відрядження по маршруту Україна - Європа, згідно подорожнього листа №653206 від 07.06.2016 року. Однак ОСОБА_1, під час виконання рейсу, керуючи вищевказаним транспортним засобом, по вул.Дніпроводській, електроопора № 112 в м.Києві, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, не впорався з керуванням в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_1.

Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення відповідачем п.п.13.1, 2.3. (б) Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Оболонського районного суду м.Києва від 08.08.2016 року, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та позбавлено права керування транспортними засобами на один рік.

В результаті вказаної пригоди, транспортний засіб MAN, держ.номер AT 9209 АО позивача, зазнав механічних пошкоджень та згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку № С16-231 від 12.07.2016 p., який надало ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт», розмір шкоди, нанесеного ТОВ "Європа-Транс ЛТД", складає 822 569 грн. 48 коп. (вісімсот двадцять дві тисячі п'ятсот шістдесят дев'ять) гривень 48 копійок. Оскільки в добровільному порядку відповідач шкоду не відшкодовує, а тому просить позов задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про слухання справи у його відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, на підставі ст.ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення).

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 01 червня 2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у ТОВ "Європа-Транс ЛТД" на посаду водія автотранспортних засобів з виконанням обов'язків експедитора, згідно Наказу № 82/1 від 01 червня 2016 року.

25 червня 2016 року автомобіль MAN, держ.номер AT 9209 АО/AT 6713 XX, під управлінням ОСОБА_1, що належить ТОВ "Європа-Транс ЛТД" виїхав з гаражу для виконання службового відрядження по маршруту Україна - Європа, згідно подорожнього листа №653206 від 07.06.2016 року. Однак ОСОБА_1, під час виконання рейсу, керуючи вищевказаним транспортним засобом, по вул.Дніпроводській, електроопора № 112 в м.Києві, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, не впорався з керуванням в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_1.

Постановою Оболонського районного суду м.Києва від 08.08.2016 року ОСОБА_1, за вказаним фактом визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення: за ст. 124 КУпАП адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень; за ч.1 ст. 130 КУпАП адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік. Відповідно до ст.36 КУпАП, призначено ОСОБА_1 остаточне адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.

Відповідно до ст.61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, постановою Оболонського районного суду м.Києва від 08.08.2016 року встановлена вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП 25 червня 2016 року, постанова вступила в законну силу і не є скасована.

Так, за змістом ч.1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

В статті 130 КЗпП України закріплені загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, так, в частині 1 зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, спричинену підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

У відповідності до пункту 1) частини 1 ст.134 КЗпП України, у відповідності до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність в повному обємі збитків, спричинених з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією у відповідності до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про прийняття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за не забезпечення схоронності майна та інших цінностей, переданих йому на збереження або для інший цілей.

Згідно п. 6 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимогст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» встановлено, що відповідно до п. 6 ст. 134 КЗпП матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами.

Стаття 135-1 КЗпП України закріплює правила укладення договорів про повну матеріальну відповідальність.

А отже, відповідно до статті 135-1 КЗпП договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися, якщо є одночасно дві умови:

наявність посади, яку працівник обіймає, або роботи, котру він виконує, у Переліку № 447;

виконання обовязків згідно з посадою, а також роботи за фахом має бути безпосередньо повязане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникові цінностей.

Таким чином, лише формальний підхід (наявність посади або роботи в Переліку № 447) не дає підстав для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника нема перелічених обовязків.

Укладаючи договір про повну матеріальну відповідальність, один оригінальний примірник такого договору передають працівникові, а другий зберігають у його особовій справі.

Слід зазначити, що факт укладення договору про повну матеріальну відповідальність не може бути підставою для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності, якщо він не підпадає під категорію працівників, з якими роботодавець згідно із законодавством може укладати такий договір.

Постановою №447/24 від 28.12.1977р. «Про затвердження переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпустки), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність», роботи по прийому на зберігання, обробці, зберіганню, відпуску матеріальних цінностей на складах входять до Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їх для зберігання, обробки, продажу (відпустки), перевезення або застосування в процесі виробництва, про що вказано в Додатку №1 до вищевказаної постанови.

Сфера застосування зазначених договорів є обмеженою, тобто такий договір не можна укладати з будь-яким працівником. На сьогодні в Україні є чинним Перелік посад і робіт №447/24. Цей документ містить вичерпний перелік посад та робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими можна укласти договір про повну відповідальність. Договори, укладені з працівниками, які не обіймають вказаних посад (не виконують робіт), є нікчемними і не тягнуть юридичних наслідків. Так, у переліку немає такої посади, як водій.

Водночас договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено із працівником, якщо його основна посада (робота) не допускає укладення з ним договору, а посада (робота), яку він обіймає (виконує) за суміщенням, дає таку можливість.

Якщо відповідач як водій вантажного автомобіля виконував функції експедитора з перевезення вантажів, то покладення на нього повної матеріальної відповідальності можливе за умов видання відповідного наказу, що водієві доручається додаткова робота в порядку суміщення професій (посад), а саме додатково покладається виконання функцій експедитора і той ознайомлений з наказом під розпис із зазначенням про згоду на запровадження суміщення і з ним укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Зміст договору про повну матеріальну відповідальність не може визначатися на розсуд сторін. Сторони при укладенні договору зобовязані використовувати Типовий договір про повну матеріальну відповідальність, що міститься у додатку 2 до Переліку посад і робіт №447/24.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року, справи про повну матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей, суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо за чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Відповідно до Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.06.2016 pоку, відповідач ОСОБА_1 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження, ввірених йому матеріальних цінностей. Тобто, в спірному випадку дотримано вимоги ст.135-1 КЗпП України.

Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України).

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1, 2 ст.1166 ЦК України, - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з роз'ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну.

Матеріалами справи підтверджується, що внаслідок ДТП транспортному засобу MAN, держ.номер AT 9209 АО, що належить позивачу ТОВ "Європа-Транс ЛТД" завдано механічні пошкодження.

Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку № С16-231 від 12.07.2016 p., який надано ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт», розмір шкоди, нанесеного власнику транспортного засобу MAN, держ.номер AT 9209 АО - ТОВ "Європа-Транс ЛТД", складає 822 569 грн. 48 коп. (вісімсот двадцять дві тисячі п'ятсот шістдесят дев'ять) гривень 48 копійок.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що має місце заподіяної матеріальної шкоди, що визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду та інших негативних наслідків, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесенні збитки у розмірі 822569,48грн.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати в розмірі 12338,54 грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 1127, 31, 57-61, 88, 169, 212-215, 224-225 ЦПК України, ст.ст. 15,16, 22, 1166 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

позов задовольнити .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа-Транс ЛТД» нанесені збитки у розмірі 822569,48 грн. та судові витрати у розмірі 12338,54 грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви, а всього разом 834908,02 грн.(вісімсот тридцять чотири тисячі девятсот вісім гривень, дві копійки).

Заочне рішення може бути переглянуте Франківським районним судом м. Львова, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мартинишин М.О.