АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 413/4686/12 Головуючий у першій
Провадження № 22-ц/774/1017/К/17 інстанції Хардіна О.П.
Категорія - 27 (I) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

Іменем України

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Чубіна А.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2012 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2012 року позивач Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (надалі - ПАТ «Універсал Банк») звернулось з позовом до ОСОБА_2, в обґрунтування якого вказано, що між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір 15 липня 2008 року на суму 15000,00 грн. для поточних потреб та сплати комісійної винагороди за надання кредиту строком на 60 місяців -з 15.07.2008 року до 05.07.2013 року на умовах сплати 115,8 % річних, та 38,6 % річних на суму несплаченого щоденного залишку кредиту, проте умови договору боржник не виконав, внаслідок чого станом на 05 квітня 2012 року утворилася заборгованість.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № СL 67614 від 15 липня 2008 року, яка складається з заборгованості по кредиту -7874,34 грн., заборгованості за відсотками - 15187,22 грн., по сумі дострокового стягнення кредиту -6643,25, по підвищених процентах -12078,55 грн.

Також, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати - судовий збір у сумі 417,83 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2012 року, позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № СL 67614 від 15 липня 2008 року в розмірі 41 783,36 грн., а також понесені судові витрати - 417,83 грн.

Ухвалою суду від 23 лютого 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Так, зазначаючи в рішенні про те, що відповідач була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, судом не було враховано, що за весь період розгляду справи відповідач не отримувала жодного повідомлення, повістки чи телефонограми про виклик до суду. У зв'язку з чим, відповідач була позбавлена можливості на виклад свого ставлення до заявлених вимог, фактів і доказів, та відповідно її думка не була врахована при розгляді справи по суті.

Крім того, апелянт вважає що в розрахунку заборгованості, наданому позивачем, вказані невірні данні щодо погашення нею заборгованості.

Також ОСОБА_2 наполягає на застосуванні до даних правовідносин строку позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню,виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є позивач ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № СL 67614 від 15 липня 2008 року на суму 15000,00 грн. для поточних потреб та сплати комісійної винагороди за надання кредиту строком на 60 місяців - з 15.07.2008 року до 05.07.2013 року, на умовах сплати 115,8 % річних, та 38,6 % річних на суму несплаченого щоденного залишку кредиту.

Усупереч взятим на себе кредитним зобов'язанням відповідач ОСОБА_2 умови договору належним чином не виконувала, у зв'язку з чим, станом на 05 квітня 2012 року утворилася заборгованість, яка складається з заборгованості по кредиту -7874,34 грн., заборгованості за відсотками - 15187,22 грн., по сумі дострокового стягнення кредиту -6643,25, по підвищених процентах -12078,55 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту неналежного виконання відповідачем зобов'язання за укладеним кредитним договором в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування й її обов'язку нести відповідальність перед банком щодо погашення виниклої заборгованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суду вважає, що оскаржуване рішення відповідає вищевказаним вимогам закону, з огляду на наступне.

Між сторонами виникли правовідносини, стосовно виконання договору кредиту.

Частина 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо за договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому.

Нормами статті 627 ЦК встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Суд першої інстанції вірно встановив, що позичальник не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилась кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що наявний в матеріалах справи розрахунок суми заборгованості за кредитним договором, є неналежним доказом, на думку колегії суддів є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи та наданим суду першої інстанції належним чином складеним розрахунком заборгованості ОСОБА_2 за договором кредиту, який підписаний уповноваженою особою та завірений печаткою (а.с.14-15, 20-21), який відповідачем не спростований та перевірений колегією суддів, з яким вона погоджується. Крім того посилання відповідача на те, що в розрахунку заборгованості за кредитним договором Банком не враховано платіж, зроблений нею в листопаді 2008 року, є безпідставними, оскільки в розрахунку заборгованості за кредитним договором відображено платіж відповідача в листопаді 2008 року (а.с.20).

Крім того слід зауважити, що заперечуючи проти розміру заборгованості по кредиту, відповідачами не надано власних розрахунків, які б спростовували розрахунки, зроблені позивачем та які містяться у матеріалах справи, та не заявлено з цього приводу будь яких клопотань в суді апеляційної інстанції.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, зокрема: справу розглянуто за її відсутності, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вони не вплинули на вірне вирішення справи по суті, тому не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що оскільки вона не знала про існування спору, тому не могла подати заяву про застосування строку позовної давності, у зв'язку з чим вона просить застосувати до даних правовідносин загальний строку позовної давності в 3 роки з моменту несплати щомісячного чергового платежу, колегія суддів не бере до уваги, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Згідно листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», роз'яснено, що відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа № 6-780цс15) і в силу ст. 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Оскільки заява про застосування строку позовної давності відповідачем до суду першої інстанції подана не була, ні на стадії розгляду справи, ні на стадії перегляду заочного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційний суд позбавлений можливості розглянути заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, яка нею додана до апеляційної скарги.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст. 308 ЦПК України має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: