Номер провадження: 22-ц/785/1920/17
Головуючий у першій інстанції Пепеляшков О. С.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання нікчемною щомісячної комісії за договором споживчого кредитування та зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди,

встановила:

До суду з позовом звернувся ОСОБА_2, який вказав, що 23.07.2015 року з метою оплати послуг з технічного обслуговування свого легкового автомобіля, загальна вартість послуг яких склала 2554,40 грн скористався банківською карткою відповідача «Універсальна GOLD» через платіжний термінал шляхом використання сервісу «Миттєва розстрочка» та за наслідками використання вказаного сервісу було видано квитанцію, яка є одночасно договором споживчого кредитування №6185 від 23.07.2015р., за умовами якого кількість платежів становить - 12, щомісячний платіж у розмірі 286,95 грн, а щомісячна комісія у розмірі 74,08 грн.

Так як в приміщенні СТО не було розміщено інформації а ні про конкретні умови та правила надання банківських послуг, а ні інформації про конкретні умови використання сервісу "Миттєва розстрочка", позивача не було попереджено про те, що використання сервісу "Миттєва розстрочка" має наслідком нарахування щомісячної комісії.

Посилаючись на п.п. 17 ч. 1 ст. 1, ст. 11, ч. 1 ст.ст. 15, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», позивач після неодноразового уточнення заявлених позовних вимог просить:

-визнати нікчемною щомісячну комісію у розмірі 74,08 грн. згідно договору споживчого кредитування № 6185 від 23.07.2015р. укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк»;

-зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 усю фактично сплачену ним раніше комісію на користь ПАТ КБ «Приватбанк» згідно з договором споживчого кредитування № 6185 від 23.07.2015р. всього в сумі 475,92 грн.;

-стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 завдану йому моральну шкоду у розмірі 500 грн.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись викладені в позовній заяві обставини та підстави а також додав, що банк порушив положення ст. 14.10 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», так як не повідомив про відповідні зміни до правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу користувача у спосіб, передбачений договором; крім того, що відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 оку № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), .'-о за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди укладення кредитного договору тощо). Вважав надану відповідачем до матеріалів справи копію анкети - заяви № 154800982 від 13.05.2010р. неналежним та допустимим доказом, оскільки така анкета-заява є копією документу яка не містить відмітки про засвідчення копії документа, а також відсутні слова «Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23, що є порушенням п. 5.27 ДСТУ 4163-2003р. «Вимоги до оформлення документів", затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.042003р. Також позивач вважав за необхідне звернути увагу суду на те, що така анкета-заява № 2 від 13.05.2010р. містить несправедливу умову, а саме: «Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Я зобов'язуюсь виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua».

Представник відповідача до суду не з'явився, до суду були надані письмові заперечення, в яких відповідач просив відмовити в задоволені позову, посилаючись на те, що між сторонами 13.05.2010р. був укладений договір, відповідно до умов якого між позивачем та відповідачем були врегульовані відносини з випуску та обслуговування карт, при цьому позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві, а 23.07.2015р. позивач скористався сервісом "Миттєва розстрочка " в торгово-сервісному підприємстві СТО "Експресс-авто" та уклав з ПАТ КБ "Приватбанк" кредитний договір №6185, згідно якого отримав кредит у розмірі 2 554,40 грн зі сплатою щомісячної комісії у розмірі 2,9 % від суми покупки, тобто 74,08 грн. Оскільки сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього ЦК України , інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а тому підстав для задоволення позову немає.

Рішенням суду позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» було залишено без задоволення в повному обсязі.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судове засідання 25.05.2017р. представник Банку не з'явився. До суду 24.05.2017р. було надано клопотання представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Васильєвої К.В. про відкладення розгляду справи у зв'язку з її відпусткою, вказавши при цьому також що Банк не має можливості забезпечити явку в судове засідання іншого представника.

Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів прийняла рішення про розгляд апеляційної скарги по суті без явки представника Банку, так як матеріали справи свідчать про те, що до суду першої та апеляційної інстанції в якості представника Банку неодноразово з'являлася ОСОБА_4, довіреність якої не була скасована чи відкликана, доказів поважності причин неявки представника ОСОБА_4 не надано, а тому посилання на те, що Банк не має можливості забезпечити явку в судове засідання іншого представника є надуманими та необґрунтованими.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

13.05.2010 року між відповідачем і позивачем був укладений договір, відповідно до умов якого між чи були врегульовані відносини з випуску та обслуговування карт. При цьому позивач підтвердив згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 48).

Отже, між сторонами було укладено договір на обслуговування карткового рахунку, зокрема, надання кредиту з дотриманням вимог ЦК України, закону України «Про банки і банківську діяльність», закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 30.04.2010 № 223.

При укладанні Договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярі або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

23.07.2015р. ОСОБА_2 скористався сервісом "Миттєва розстрочка" в торгово-сервісному підприємстві СТО "Експресс-авто" та уклав з ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір № 6185, згідно якого отримав кредит у розмірі 2 554,40 грн зі сплатою щомісячної комісії у розмірі 2,9 % від суми покупки, тобто 74,08 грн, добровільно надавши свою кредитну картку «Універсальна» для оплати товару/послуг та ввівши свій пін-код на спеціальному платіжному засобі й отримавши відповідну квитанцію (а.с.7).

За період з 23.07.2015р. по грудень 2015 року позивачем по кредитному договору № 6185 від 23.07.2015р. сплачено тіло кредиту у розмірі 2 554,40 грн та комісію у розмірі 475,92 грн (а.с. 57).

Банк та користувач укладаючи договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу та відповідно до ст. 14.8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов'язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.

Зокрема, Умови та правил надання банківських послуг та Тарифи розташовані на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Відповідно до п. 2.7.6.4 «Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» рахунок спеціального платіжного засобу яким є карта відкривається індивідуально для кожного клієнта у момент авторизації операції по сервісу «Миттєва розстрочка» в терміналі Банку в ТСП. Транзакція через сервіс «Миттєва розстрочка» в терміналі банку здійснена позивачем і підтверджена пін-кодом, що прирівнюються до заяви на відкриття карткового рахунку для оплати операцій по сервісу «Миттєва розстрочка».

Відповідно до п. 1.1.1.129 Умов та правил надання банківських послуг сервіс «Миттєва розстрочка» це послуга банку, яка надається держателям платіжних карт «Універсальна» та «Універсальна голд» на умовах строковості, платності та зворотного повернення.

Згідно п.2.7.6.2 Умов та правил надання банківських послуг, держатель кредитної картки має право користуватись сервісом «Миттєва розстрочка» при оплаті товару/послуг в ТСП, якщо підприємство уклало з Банком договір про можливість отримання плати за товари/послуги з виконанням даного сервісу.

За положеннями п.2.7.6.3 Умов та правил надання банківських послуг при здійсненні клієнтом оплати за товар кредитною карткою через сервіс «Миттєва розстрочка» в ТСП з яким банк уклав договір, клієнт поручає банку щомісячно перераховувати платежі на погашення заборгованості по карті в кількості та розмірі, зазначеному у квитанції термінала, яка є невід'ємною частиною Умов та правил надання банківських послуг.

Як вбачається з п. 2.7.6.4 зазначених умов рахунок, спеціального платіжного засобу якого є картка, відкривається індивідуально для кожного клієнта в момент авторизації операції по сервісу «Миттєва розстрочка» в терміналі Банку в ТСП. Транзакція через вказаний сервіс в терміналі банку здійсненна клієнтом і підтверджена введенням пін-кодом, прирівнюється сторонами до заяви на відкриття карткового рахунку для оплати операції по сервісу «Миттєва розстрочка».

Щомісячна комісія за користування сервісом «Миттєва розстрочка» вказана у розділі 2.7.6 Умов (тарифи).

Тарифами передбачено, що комісія стягується щомісяця в розмірі 2,9% від суми покупки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

З положень статті 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами - ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На підставі викладеного суд дійшов до правильного висновку про те, що банком було вжито заходів щодо належне інформування позивача, а тому суд обґрунтовано критично поставився до посилань ОСОБА_2 на те, що він до початку отримання споживчого кредиту не був належним чином проінформований, а ні про умови та правила надання відповідачем банківських послуг, а ні про умови надання споживчого кредиту, доказів того, що позивач вимагав надання такої інформації в письмовій або електронній формі, ОСОБА_2 не зазначив.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10.11.2011 № 15-рп/2011 зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень ЦК України. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у ч. З ст. З ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Також, відповідно до положень ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсотком ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладення договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіант, повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на як споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦКУ, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Письмова форма будь-якого договору, у тому числі кредитного, полягає у фіксації його змісту за допомогою письмового тексту і підписання цього тексту особами, які вчинили цей договір.

Закон України «Про захист прав споживачів», як зазначено в його преамбулі, регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»: споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції в розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавець зобов'язаний надати споживачеві оригінал кредитного договору, що містить усі додатки та умови, згідно яких виконуватиметься кредитне зобов'язання. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Відповідно до п. 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 №168, і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808), кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Письмова форма будь-якого договору, у тому числі кредитного, полягає у фіксації його змісту за допомогою письмового тексту і підписання цього тексту особами, які вчинили цей договір. Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Але позивач не просив визнати кредитний договір від 23.07.2015р. за № 6185 недійсним, не вважав його нікчемним, фактично взяв на себе обов'язок щодо його виконання, скористався кредитними коштами, а лише просив визнати плату за їх користування у вигляді щомісячної комісії нікчемною.

Судом правильно не були прийняті до уваги інші пояснення сторін, як такі, що не мають правого значення для вирішення спору по суті.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують зазначені вище висновки суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в цій частині немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко