Справа №489/473/16-ц 29.05.2017 29.05.2017 29.05.2017
Провадження №22-ц/784/1097/17
Справа № 489/473/16-ц Головуючий у 1 інстанції Губницький Д.Г.
Провадження № 22-ц/784/1097/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

29 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участі:

відповідача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

відповідічів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за первісним позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання договору недійсним, -

у с т а н о в и л а :

02 лютого 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі Банк) пред'явив до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

22 вересня 2008 року Банк у простій письмовій формі уклав з ОСОБА_2 кредитний договір № 26 МГ/2008, за умовами якого надав тому кредитні кошти у сумі 54 000 доларів США на споживчі потреби, з кінцевим терміном повернення до 20 вересня 2018 року.

Видача кредитних коштів повинна була здійснюватися після підписання договору про видачу траншу в сумі, яка не перевищує суму кредиту зазначеного в договорі.

У свою чергу, ОСОБА_2 зобов'язувався повернути позичені грошові кошти у визначений договором строк та сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 18 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту, а також інші платежі, зазначені в договорі, проводячи оплату щомісячно.

Прострочення виконання зобов'язання давало Банку право на отримання від винної сторони 40% річних за користування траншем від суми залишку заборгованості та штрафу, у розмірі 2% від суми отриманого кредиту.

Того ж дня, на забезпечення виконання кредитного зобов'язання між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір застави майна, яке належить йому на праві власності, а саме: телевізор, магнітола, м'який куточок, кухонний стіл, диван, два табурета, плита пилосос, пральна машина, кухонний комбайн, заставною вартістю 3 564 гривні 75 копійок.

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено два окремі договори поруки між Банком та ОСОБА_5 і між Банком та ОСОБА_4, за яким ті, як поручителі, зобов'язалися нести солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором № 26 МГ/2008 від 22 вересня 2008 року.

22 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір застави товару в обороті, заставною вартістю 29 100 гривень, та договір застави майна, а саме торгівельного контейнеру, загальною площею 3,95 кв.м заставною вартістю 54 562 гривні 50 копійок.

23 вересня 2008 року між Банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого, на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_2, та передала Банку в іпотеку житловий будинок № 44 з усіма прилеглими до нього господарськими, побутовими будівлями та спорудженнями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 65,2 кв.м, який розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 501 кв.м., та належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування.

24 вересня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір про видачу траншу у сумі 54 000 доларів США, на підставі якого було активовано кредитне зобов'язання і позичальник отримав обумовлену грошову суму.

Взяті на себе зобов'язання Банк виконав у повному обсязі, надавши обумовлені кредитні кошти, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те ОСОБА_2, проводив виплати нерегулярно, періодично порушував свої договірні зобов'язання, у зв'язку з цим, станом на 05 січня 2016 рік виникла заборгованість в розмірі 206 008 гривень 77 копійок, з яких:

?135 270 гривень 56 копійок - заборгованість зі сплати тіла кредиту;

?32 527 гривень 65 копійок - заборгованість за відсотками за користування позиченими грошима;

?27 448 гривень 24 копійки - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором;

?1 000 гривень - штраф (фіксована частина);

?9 762 гривні 32 копійки - штраф (процентна складова).

Не змінили його позадоговірної поведінки неодноразові нагадування Банку про необхідність виконання зобов'язання у повному обсязі, ні заходи цивільно-правового впливу.

У зв'язку із цим, Банк просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборговані грошові суми та судові витрати.

26 травня 2016 року ОСОБА_2 пред'явив до ПАТ КБ «ПриватБанк» зустрічний позов про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки недійсними, з підстав їх невідповідності чинному цивільному законодавству щодо форми, змісту та валюти, і застосування наслідків їх недійсності (т1, а.с. - 157-181).

У подальшому, ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги (т.2, а.с. 35-40) і просив:

●визнати недійсним кредитний договір № 26МГ/2008 від 22 вересня 2008 року, украдений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

●визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» такими, що ввели ОСОБА_2 в оману;

●застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину;

●визнати недійсним Договір іпотеки ВКТ №8636604 від 23 вересня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7;

●визнати не дійсним договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 від 22 вересня 2008 року;

●визнати не дійсним договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 від 22 вересня 2008 року;

09 грудня 2016 року ОСОБА_2 зменшив свої вимоги за зустрічним позовом, а саме, щодо вимог про визнання недійсними договору іпотеки від 23 вересня 2008 року та договорів поруки від 22 вересня 2008 року. Решту позовних вимог підтримує, мотивуючи це тим, що не є їх учасником.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року первісний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 195 246 гривень 45 копійок та в солідарному порядку із ним з поручителів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з кожного самостійно по 174 503 гривні 54 копійки. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено за його безпідставністю.

ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, кожен окремо, подали на це рішення апеляційні скарги, в яких просять його скасувати, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог Банку.

Скаргу обґрунтовували невідповідністю висновків суду обставинам справи і численними порушеннями судом норм матеріального права та процесуального законодавства, зокрема, повним ігноруванням судом чинного банківського законодавства та судової практики, а також наданих ними доказів.

За апеляційною скаргою ОСОБА_2 було відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду, в той час, як апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ухвалами судді Апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року залишені без руху, підставою чого названо відсутність документу, який би підтверджував сплату судового збору при подачі апеляційних скарг та їм надано строк для усунення названого недоліку.

У зв'язку із відсутністю інформації від поручителів про сплату судового збору при подачі апеляційних скарг і з метою дотримання встановлених законом строків розгляду цивільних справ, в даному засіданні підлягає вирішенню апеляційна скарга позичальника, яка відповідає за формою та змістом вимогам процесуального законодавства і оплачена судовим збором.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити і залишити оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Задовольняючи частково первісний позов Банку та відмовляючи ОСОБА_2 у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що Банк надав належні та допустимі докази своїм вимогам, в той час, як позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не довів свої вимоги, а тому кредитний договір не може бути визнаний недійсним з названих ним підстав.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, щодо процесуальної долі первісного та зустрічного позовів - вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу статей 251, 253, 509, 525-526, 598, 610, 611, 616, 622, 631 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Оскільки ні ОСОБА_2 ні поручителі у добровільному порядку виплати не проводять, заборговані грошові суми слід було стягнути за судовим рішенням, що і вірно констатував районний суд.

Щодо долі зустрічного позову, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд відмовляючи в його задоволені, вірно обґрунтував та відмовив в його задоволені. Тому рішення в цій частині є вірним, законним та обґрунтованим.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів , зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення та відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

У разі, коли:

?зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

?він вчинений особою, яка не має необхідного обсягу цивільної дієздатності або волевиявлення якої не є вільним і не відповідає його внутрішній волі;

?сторонами недотримано встановленої законом форми правочину;

?правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, то, якщо це прямо встановлено законом, він є нікчемним, а у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, то він може бути визнаний недійсним за судовим рішенням.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів названої категорії, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правові наслідки визнання правочину недійсним, у зв'язку із недодержанням сторонами при його вчинені виписаних вище вимог закону, передбачені статтями 218 - 235 ЦК України.

Крім того, вирішуючи названу категорію спорів суд зобов'язаний беззастережно дотримуватися норм чинного цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно ж нього, а саме, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних. трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених ЦПК України.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

При цьому слід мати на увазі, що справа, яка вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 вересня 2008 року Банк у простій письмовій формі уклав з ОСОБА_2 кредитний договір № 26 МГ/2008, за умовами якого надав тому кредитні кошти у сумі 54 000 доларів США на споживчі потреби, з кінцевим терміном повернення до 20 вересня 2018 року (т1 а.с. - 106-112). Видача кредитних коштів здійснюється після підписання договору про видачу траншу в сумі яка не перевищує суму кредиту зазначеного в договорі.

У свою чергу, ОСОБА_2 зобов'язувався повернути їх у визначений договором строк та сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 18 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту, а також інші платежі, зазначені в договорі та оплату проводити щомісячно. Прострочення виконання зобов'язання давало Банку право на отримання від винної сторони 40% річних за користування траншем від суми залишку заборгованості, штрафу у розмірі 2% від суми отриманого кредиту (т1 а.с. - 127).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір застави майна що знаходиться за місцем його проживання (т.1 а.с. - 129-131), договір застави товару в обороті (т.1 а.с. - 134-136), договір застави торгівельного контейнера (т1 а.с. 137-139), а також два договори поруки (т1 а.с. - 132,133) та договір іпотеки (т1 а.с. 140-143).

24 вересня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір про видачу траншу у сумі 54 000 доларів США.

Позичальник гроші отримав, використав за призначенням і тривалий час виконував в частині повернення суми кредиту та сплати процентів за користування ними.

Проте далі, поведінка позичальника змінилася, він став допускати прострочку при сплаті чергових платежів, проводив їх оплату у меншому чим потрібно розмірі. Наслідком чого стало виникнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахування штрафних санкцій.

12 березня 2013 року Банк та ОСОБА_2 уклали додатковий до кредитного договору договір № 1, яким змінили валюту кредиту з долару США на гривню та визначили ліміт кредитного договору сумою 165 114 гривень 82 копійки.

Проте, вжиті заходи не привели до приведення ситуації по дотриманню графіку погашення кредиту до норми і на 05 січня 2016 року заборгованість збільшилася до 195 246 гривень 45 копійок, з яких:

●135 270 гривень 56 копійок неповернута сума тіла кредиту;

●35 527 гривень 65 копійок - заборгованість за процентами;

●27 448 гривень 24 копійок пеня.

Оскільки іншого, сторона відповідачів допустимими та належними засобами доказування не довела, хоча за процесуальним законом це було їх обов'язком, то саме в названому розмірі, з врахуванням часу виникнення поруки, характеру відповідальності поручителів за декількома самостійними договорами поруки і слід було стягнути з них солідарно.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо процесуальної долі первісного позову немає, а тому в названій частині її слід відхилити і залишити в силі рішення суду 1 інстанції.

З таких же підстав не підлягає задоволенню і зустрічний позов ОСОБА_2

Як вбачається із матеріалів справи, оспорюваний ОСОБА_2 кредитний договір укладено сторонами у відповідності з чинним законодавством, його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; ними дотримано встановлену законом форму правочину і він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Іншого позивач за зустрічним позовом допустимими та належними засобами доказування не довів, хоча за процесуальним законом то було його обов'язком.

За такого даний зустрічний позов не міг бути задоволений, що вірно констатував і районний суд.

Доводи апеляційної скарги не спростовують зазначеного вище.

Так, частина з названих ОСОБА_2 підстав для визнання договору кредиту недійсним, навіть за їх доведеності, взагалі не тягне такого наслідку, як визнання договору недійсним, інша ж частина, як сказано вище, - є недоведеною.

Зокрема, не можуть бути підставою для задоволення позову і посилання апелянта на порушення вимог частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки своїм підписом під кредитним договором позичальник засвідчив отримання всієї необхідної інформації.

Не встановлено судом і порушень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов договору.

За змістом статей 1046 та 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відповідно до частини 1 статті 10561 ЦК України від кредитного ризику залежить і розмір процентної ставки.

Укладаючи кредитний договір на таких умовах (покладення кредитного ризику на позичальника), позивач мав можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до іноземної валюти, виходячи з ситуації в країні і враховуючи динаміку зміни курсів гривні та її девальвації. Обравши кредит в іноземній валюті з меншою процентною ставкою, ніж в гривні, позивач на той час вважав ці умови для себе більш вигідними та справедливими, про що свідчить зміст пунктів 1.2. та 4.3. кредитного договору.

Не суперечать вимогам закону і інші умови кредитного договору, а саме умови та порядок зміни процентної ставки за користування кредитними коштами, страхування предмету застави страховою компанією, право кредитодавця на використання інформації щодо особи позичальника та вчинення інших дій, в тому числі і право на дострокове повернення кредитних коштів.

Не можна вважати достатньою підставо для визнання договору кредиту недійсним, укладення його іноземній валюті.

Так, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), Банк має право видати кредит в іноземній валюті, а суд - ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Як вбачається із кредитного договору № 26МГ/2008 (т. 1 а.с.- 106-112), банківської ліцензії № 22 від 19 березня 1992 року (т.1 а.с. -115); дозволу НБУ № 22-2 від тієї ж дати (т.1 а.с. - 116); додатку до нього від 29 липня 2003 року (т.1 а.с. - 117) та заявки ОСОБА_2 на отримання кредиту (т.1 а.с. - 119) ЗАТ КБ «ПриватБанк» на час укладення оспорюваного кредитного договору мав банківську ліцензію на здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл Національного банку України на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2, ч. 4 ст. 47 названого закону в іноземній валюті.

За такого і, у відповідності до ст. 19 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 8.12 постанови Правління Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України та про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», ч. 3 ст. 533 ЦК України сторони мали законне право на укладення кредитного зобов'язання в іноземній валюті і вони таке право використали, уклавши оспорюваний договір, а тому визнати його недійсними за зазначеною позивачем підставою - не можна, що вірно констатував і районний суд.

Не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги і посилання апелянта на порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання Банком повної інформації відносно даного кредитного договору, які б давали змогу позичальнику оцінити справедливість його умов та ризиків, оскільки за змістом кредитного договору позичальник засвідчив отримання всієї необхідної інформації власним підписом на кожному його аркуші.

ОСОБА_2 уклав договір на зазначених умовах свідомо, за свого вільного волевиявлення; протягом певного і досить тривалого часу виконував його, а невигідність цих умов у подальшому не може буди достатньою підставою для визнання його недійсним за спливом досить тривалого періоду часу.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним із підстав, зазначених позивачем за зустрічним позовом, що вірно констатував і районний суд у своєму рішенні.

Стосовно ж тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308,313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.В. Самчишина