Справа № 308/2252/17
У Х В А Л А

Іменем України

02 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і ОСОБА_1,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 травня 2017 року за заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про розірвання шлюбу в березні 2017 р. (а.с.1).

Просили розірвати укладений між ними 11.02.2005 р. шлюб, а дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити проживати з мамою ОСОБА_3

На обґрунтування заяви зазначали, що їх спільне життя не склалося і вони дійшли спільної згоди про розірвання шлюбу. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 травня 2017 р. спільну заяву ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено: шлюб, зареєстрований 11.02.2005 р. Тернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 24 між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, розірвано; доньку ОСОБА_4, 29.03.2012 р. залишено проживати разом із мамою ОСОБА_3

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і постановити ухвалу, якою спільну заяву ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про розірвання шлюбу залишити без розгляду. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що не можна було розглядати заяву за відсутності сторін. Зазначає, що суд не поцікавився думкою дитини, договір про розподіл обовязків батьків є формальним, оскільки в ньому відсутні умови щодо сплати аліментів. Указує, що змінив думку щодо розірвання шлюбу та залишення доньки на виховання дружині, бажає зберегти шлюб і хоче виховувати доньку в повноцінній сімї.

Суд першої інстанції виходив із того, що спільна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Згідно з ч.2 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу.

За приписами ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той із батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму ВСУ № 8 від 21.12.2017 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Для захисту інтересів неповнолітніх дітей суд має перевірити зміст письмових договорів, які подружжя подає під час розгляду справи про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 109 СК подружжя має право подати письмовий договір, в якому передбачити: - з ким з них будуть проживати діти; - яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той із батьків, хто буде проживати окремо; - умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Крім того, подружжя подає до суду договір про розмір аліментів на дитину (дітей). Судам слід перевіряти дотримання нотаріального посвідчення такого договору. У ньому сторони передбачають способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину тим з них, хто проживає окремо від дитини. Сторони передбачають у договорі також порядок, умови та форми (грошова і (або) натуральна) надання утримання одним з батьків. При розірванні шлюбу за спільною заявою подружжя, яке має дітей, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подачі заяви, якщо її не відкликано хоча б одним із подружжя.

Установлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 11 лютого 2005 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-КИ № 267945 (а.с.5). Від цього шлюбу 29.03.2012 р. народилася донька ОСОБА_4 (а.с.6).

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про розірвання шлюбу в березні 2017 р. (а.с.1). 15 березня 2017 р. було відкрито провадження (а.с.23), призначено справу до розгляду на 31.03.2017 р., а 03.05 2017 р. ухвалено рішення.

Довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не міг розглядати справу за відсутності учасників судового процесу не дає підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Заява про розірвання шлюбу була подана спільно сторонами. У процесі розгляду справи ОСОБА_2 подав заяву, в якій, зокрема, просив призначити справу до розгляду (а.с.21). У судовому засіданні, в якому вирішувалася заява про розірвання шлюбу, представник ОСОБА_3 була присутня (а.с.31-32). Також, ОСОБА_2 у апеляційній скарзі вказує, що на засідання суду першої інстанції він не зявлявся у звязку з хворобою, однак відповідної заяви про відкладення розгляду справи не подавав, що може свідчити про незацікавленість ОСОБА_2 в участі розгляді справи в суді першої інстанції.

ОСОБА_2 у апеляційній скарзі посилається на те, що при вирішенні справи були порушенні права неповнолітньої доньки заявників. Натомість, у матеріалах справи міститься договір між батьками про місце проживання дитини, участь батьків у забезпеченні умов життя дитини та умови здійснення права на особисте виховання дитини (а.с.16-17). Цей договір повністю відповідає вимогам ст. 109 Сімейного кодексу України. Скаржник не заперечує факту його підписання, договір не відкликав і не оспорив.

Окрім того, ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 07.03.2017 р. спільна заява ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про розірвання шлюбу залишалася без руху (а.с.19) із вказівкою про те, що договір між батьками щодо участі у вихованні та утриманні спільної дитини нотаріально не засвідчений, а тому заявники вправі укласти договір з обовязковим нотаріальним посвідченням, у межах якого також вирішити питання про стягнення аліментів.

На виконання вимог цієї ухвали ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с.21,22) подали заяви, в яких зазначили, що обовязкова вимога щодо нотаріального завірення має місце при подачі договору про визначення розміру аліментів, однак заявники такого не подавали, а подали лише договір між батьками про їх спільну участь у вихованні та утриманні дитини. ОСОБА_2 просив призначити розгляд заяви про розірвання шлюбу та її задовольнити (а.с.21).

Отже, при розгляді спільної заяви про розірвання шлюбу інтереси дитини були враховані шляхом укладення договору між батьками про місце проживання дитини та участь батьків у забезпеченні умов життя дитини. Ця заява була підписана заявниками, зауважень щодо неї у ході розгляду справи не надходило, а тому доводи щодо формального характеру цього договору є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

ОСОБА_2 у апеляційній скарзі також зазначає, що змінив свою думку щодо розірвання шлюбу та залишення доньки на вихованні дружини і бажає зберегти шлюб. Однак, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції жодних намірів скаржника для примирення із дружиною здійснено не було. На судові засідання остання не зявлялася, а на судове засідання апеляційного суду, яке відбулося 02.10.2017 р., ані ОСОБА_2, ані його представник також не зявилися, хоча про час і місце такого були належно повідомлені (а.с.61), а це свідчить про незацікавленість скаржника у мирному врегулюванні питання щодо відновлення шлюбу та скасування рішення суду першої інстанції у звязку з примиренням.

Решта доводів апеляційної скарги також не можуть бути підставою для скасування оскарженого рішення як неістотні для суті спору та декларативні.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 травня 2017 року залишити без змін. 3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: