У Х В А Л А

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, до публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, управління Служби у справах дітей Жовтневої районної в місті Дніпропетровську ради, про визнання договору іпотеки недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 22 серпня 2005 року між публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро») та товариством з обмеженою відповідальністю «Кедр» (далі - ТОВ «Кедр») було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого товариство отримало кредитні кошти у розмірі 2 250 тис. грн. На забезпечення виконання умов цього договору вона 02 серпня 2006 року уклала із ПАТ «Банк Кредит Дніпро» договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що на момент укладення договору іпотеки у цій квартирі проживала її неповнолітня дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а попередньої згоди органу опіки і піклування на укладення цього договору не отримано, ОСОБА_3 просила визнати договір іпотеки недійсним, скасувати заборону відчуження квартири та вилучити запис про іпотеку із Державного реєстру іпотек.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року, позов ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано договір іпотеки від 02 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Кредит Дніпро», недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк Кредит Дніпро» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на дату укладення оспореного договору іпотеки у квартирі проживала родина ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте згоди на укладення цього договору від органу опіки і піклування отримано не було, що є підставою для визнання його недійсним.

Проте повністюз таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 22 серпня 2005 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Кедр» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого товариство отримало кредитні кошти у розмірі 2 250 тис. грн.

На забезпечення виконання умов цього договору ОСОБА_3 02 серпня 2006 року уклала із ПАТ «БанкКредит Дніпро» договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що на момент укладення договору іпотеки у квартирі проживала її неповнолітня дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте згоди органу опіки і піклування на укладення цього договору не отримано.

Частково задовольняючи позов, суди не звернули уваги на наступне.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми Закону, а також ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч. ч. 4 та 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (п. 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення ТОВ «Кедр» умов кредитного договору та в зв'язку з цим звернення банком стягнення на передану в іпотеку квартиру - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсним іпотечного договору, примарного права неповнолітньої ОСОБА_4 на збереження саме цієї квартири як місця її проживання.

Разом з тим, неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах № 6-384цс15 від 30 вересня 2015 року, № 6-2940цс15 від 20 січня 2016 року та № 6-1024цс16 від 27 червня 2016 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Наведеного суди не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не навели, у чому полягає порушення прав дитини на момент укладення іпотечного договору, а лише вказали, що таке можливо взагалі.

Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні не навів жодного доказу, що підтверджує право неповнолітньої особи на користування квартирою АДРЕСА_1 на момент укладення оспореного договору, а також не навів доказів користування чи проживання у цій квартирі її батьків.

Тобто рішення районного суду базуються на доказах, яким суд у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не дав належної правової оцінки, і на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України і суперечить ч. ч. 2 та 3 ст. 215 ЦПК України.

Апеляційний суд також всупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 307, 315 ЦПК України належним чином не перевірив законності рішення суду першої інстанції, не зазначив мотивів відхилення апеляційної скарги, а свої висновки базував виключно на тому, що мати неповнолітньої ОСОБА_4 на час укладення іпотечного договору взагалі ніде не була зареєстрована та на відсутності доказів наявності у родини ОСОБА_4 іншого житла у власності, що само по собі не може бути підставою для недійсності договору іпотеки.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 33-36, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд не вирішив питання про склад осіб, які мають бути залучені до участі у справі. Суд не з'ясував позиції позичальника за основним договором - ТОВ «Кедр», на забезпечення виконання кредитних зобов'язань якого й було укладено оспорений позивачем договір іпотеки, хоча це суттєво впливає на його як процесуальні, так і матеріальні права та обов'язки.

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин й обґрунтували свої рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська