Ухвала

іменем україни

25 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу недійсним за касаційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 1996 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

У лютому 2015 року їй стало відомо, що зазначена квартира 3 лютого 2015 року відчужена за договором купівлі-продажу ОСОБА_2

Оскільки спірний договір купівлі-продажу вона не укладала, так як перебувала в цей час за межами України, просила на підставі ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України визнати його недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 2 лютого 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 2 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 3 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 у поданій касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 квітня 1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за умовами якого ОСОБА_1 набула право власності на нерухоме майно.

З квітня 2007 року позивач з чоловіком ОСОБА_4 працюють у Федеративній республіці Німеччина, у зв'язку із чим періодично перебувають за межами України.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 стало відомо, що 3 лютого 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. посвідчено договір купівлі-продажу, укладений між позивачем та ОСОБА_2, за умовами якого останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

11 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_5 набула право власності на вказану квартиру.

Судом апеляційної інстанції з наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що у момент укладення спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 перебувала за місцем роботи у Німеччині і кордон з Україною не перетинала.

Також встановлено, що за результатами скарги ОСОБА_1 на незаконні дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В.М. наказом Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 25 березня 2015 року зупинено його нотаріальну діяльність на строк з 30 березня 2015 року по 3 квітня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставоюнедійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 3 ст. 203 ЦК України, за якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові виходив із того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, оскільки ОСОБА_1 мала звернутись до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача у відповідності до ст. 388 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у позові та ухвалюючи нове рішення про його задоволення, апеляційний суд, встановивши всі обставини справи, визначивши характер спірних правовідносин та норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 3 лютого 2015 року з підстав визначених ст. 203, 215 ЦК України; до ОСОБА_5, яка набула право власності на спірну квартиру за договором, укладеним 11 лютого 2015 року з ОСОБА_2, позивач позовних вимог не заявляла, також не заявляла вона позовних вимог про застосування реституції у відповідності до ст. 216 ЦК України. Встановивши, що спірний договір купівлі-продажу укладено за відсутності волевиявлення власника спірного нерухомого майна, апеляційний суд на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України дійшов правомірного висновку про наявність підстав для визнання його недійсним.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо невірного обрання позивачем способу захисту є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не заявляла позовні вимоги про застосування реституції, як це передбачено ст. 216 ЦК України, або витребування нерухомого майна від добросовісного наймача у відповідності до ст. 388 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки якого доводами касаційних скарг не спростовані, тому касаційні скарги відповідно до положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України підлягають відхиленню, а рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко

Судді: Є.П.Євграфова

О.І.Євтушенко