Ухвала

іменем україни

22 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: приватний нотаріус Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Тетяна Вікторівна, орган опіки та піклування при Виконавчому комітеті Чугуївської міської ради, ОСОБА_8, про визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Харківської області від 15 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 21 грудня 2007 року ОСОБА_4 уклала із АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», кредитний договір, за умовами якого отримала кредитні кошти у розмірі 35 тис. доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що банк не роз'яснив їм валютні ризики, а також те, що у зазначеній квартирі проживає неповнолітній ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, а орган опіки і піклування не надав попередньої згоди на укладення договору іпотеки, позивачі, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили: визнати договори кредиту та іпотеки недійсними; зняти заборону відчуження житла та вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек відповідні записи; зобов'язати ОСОБА_4 повернути відповідачеві 176 750 грн, що еквівалентно 35 тис. доларів США; зобов'язати відповідача повернути оригінали правовстановлюючих документів на квартиру та виконати рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 березня 2011 року щодо перерахунку заборгованості за кредитним договором; визнати протиправними дії відповідача щодо передання даних про ОСОБА_4 третім особам без її згоди, в тому числі, ТОВ «Кредит експрес Юкрейн Ел.Ел.Сі» за договором від 31 липня 2013 року.

У липні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що перебував у шлюбі із ОСОБА_11 Кредитний договір на суму 35 тис. доларів США не є дрібним побутовим правочином, однак його згода на укладання договору отримана не була. Крім того, іпотечний договір укладено всупереч прав неповнолітньої дитини, без дозволу органу опіки та піклування.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 позов задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір від 21 грудня 2007 року № 806/2-27/1-2/7-030, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4

У іншій частині позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та у позові ОСОБА_8 відмовлено.

Стягнуто з ПАТ«Укрсоцбанк» на користь на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_8 судовий збір у сумі 214 грн 60 коп. в рівних частках - по 107 грн 30 коп. на користь кожного.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року змінено.

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору іпотеки від 21 грудня 2007 року № 806/2-27/1-2/7-030, укладеного із АКБ СР «Укрсоцбанк», відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Виключено з резолютивної частини абзац четвертий.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року у частині вирішення позову про визнання договору іпотеки недійсним скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року в частині визнання недійсним іпотечного договору від 21 грудня 2007 року № 806/2-27/1-2/7-030, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк»та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, залишено без змін.

У іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 грудня 2016 року зазначене судове рішення в оскаржуваній частині скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Скасовано рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року в частині стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_8 судового збору в сумі 214 грн 60 коп.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 просять рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що 21 грудня 2007 року ОСОБА_4 уклала із АКБ СР «Укрсоцбанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти у розмірі 35 тис. доларів США.

У якості забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором з боку ОСОБА_4 між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір № 806/2-27/1-2/7-030, відповідно до п. 1.1 якого іпотекодавці передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

У п. 1.6 договору іпотеки сторони встановили, що іпотекодавці гарантують, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, у тому числі тих, які не зареєстровані у встановленому законом порядку; у п. 1.12 зазначено, що іпотекодавці ознайомлені з умовами договору, яким обумовлене основне зобов'язання, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень немає.

Твердження позивачів про те, що на момент укладання іпотечного договору у них був малолітній син, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з моменту народження був зареєстрований та проживав разом із батьками у спірній квартирі, не доведено та спростовується наступними доказами.

Для укладання іпотечного договору до банку та до нотаріуса була надана довідка із Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства м. Чугуєва від 22 листопада 2007 року № 180 про зареєстрованих осіб в квартирі, яка є предметом іпотеки, згідно з якою в квартирі, яка стала предметом іпотеки, були зареєстровані тільки співвласники: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Цей факт підтверджується письмовими запереченнями приватного нотаріуса Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Т.В., яка надала суду першої інстанції письмові заперечення на позов та пояснення, які надала під час допиту у якості свідка.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 посилалися на те, що орган опіки і піклування не надав попередньої згоди на укладення договору іпотеки, хоча у спірній квартирі на момент його укладення проживав неповнолітній ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 11 травня 2015 року у справі № 6-806цс16, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Оскільки вищезазначеного суд першої інстанції при розгляді справи не врахував, не надав належної правової оцінки факту відсутності доказів щодо порушення на час укладення та посвідчення оспорюваного договору іпотеки прав малолітньої дитини, за відсутності таких доказів при апеляційному перегляді справи, апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про відмову в позові в частині визнання договору іпотеки недійсним.

У іншій частині рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року не переглядалося.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

Т.Л.Ізмайлова

В.О.Кузнєцов