Справа № 303/2585/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.,

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 січня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку в спільному майні та визнання права власності,

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку в спільному майні. Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, а саме, позивачу 2/3 частки, а відповідачу 1/3. Шлюб між сторонами було розірвано 23.09.2011 року і з того часу відповідач за даною адресою не проживає та відмовився надавати кошти на утримання своєї частки у квартирі. В даній квартирі проживає позивач та її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Разом з тим, дана квартира розташована на другому поверсі багатоквартирного будинку, складається з трьох кімнат та приміщень спільного користування і вона є неподільною. Таким чином, позивач вважає, що оскільки відповідач за даною адресою не проживає, кошти на утримання своєї частки не надає, квартира є неподільною, то є всі підстави визнати припинення права власності відповідача на 1/3 частки квартири.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23.01.2017 року позов ОСОБА_3, задоволено. Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частини квартири №37 в буд. №20 в м. Мукачево та визнано на ОСОБА_3 право приватної власності на дану квартиру. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартість 1/3 частини квартири в розмірі 167285 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з даним рішенням представник відповідача ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначає, що у відповідача відсутнє будь-яке інше житло, а тому припинення права власності на майно спричинить йому істотну шкоду. Також, судом невірно визначено вартість 1/3 частини квартири, а стягнута на його користь сума компенсації є значно заниженою. Вважає, що наданий позивачем висновок експертного дослідження з даного питання є неналежним доказом, оскільки така експертиза судом не призначалась. Також на його думку суд повинен був зупинити провадження по справі до вирішення іншої цивільної справи.

У запереченні на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просить її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_6 ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 вересня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 було розірвано (а.с.6).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 вересня 2014 року виділено ОСОБА_3 у власність 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, а ОСОБА_1 1/3 частини зазначеної квартири (а.с.8-10).

ОСОБА_7 з державного реєстру №38060084 від 26.05.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.11).

ОСОБА_6 №68 від 17.09.2014 року виданого ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» ОСОБА_1 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 із серпня місяця 2011 року (а.с.13).

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. Дана обставина визнана сторонами по справі.

Відповідно до висновку спеціаліста інженера-будівельника за №05-02/16 від 12.02.2016 року ринкова вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 складає 167285,00 гривень та виділ її в натурі є неможливим (а.с.40-44).

ОСОБА_8 спеціаліста оцінювача про оцінку майна за №0 від 29.11.2016 року слідує, що вартість квартири АДРЕСА_1 складає 1045000,00 гривень, в т.ч., 1 м.кв. становить 18896,93 гривень (а.с.140-149-162).

ОСОБА_6 платіжного доручення №1 від 20.07.2016 року ОСОБА_3 на депозитний рахунок було внесено суму 167285,00 гривень (а.с.70).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що наявні передбачені ст. 365 ЦК України підстави для припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні. При цьому, суд вважав, що таке припинення права власності не завдасть відповідачу істотної шкоди так-як він у квартирі не проживає. Також суд зазначив, що позивачкою внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/3 частини квартири згідно висновку за №05-02/16 від 12.02.2016 року, взявши до уваги саме цей висновок, пославшись, що нерухоме майно обстежувалось експертом на місці.

Однак, з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 року №6-37цс13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Судом вірно встановлено, що квартира є неподільною та спільне володіння та користування нею є неможливим. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи. Зокрема, неможливість спільного володіння та користування квартирою слідує з численних звернень ОСОБА_3 та сина ОСОБА_9 до правоохоронних органів з приводу протиправної та насильницької поведінки ОСОБА_1 (а.с.14-37).

У той же час, суд дійшов помилкового висновку про те, що припинення права власності ОСОБА_1 не завдасть йому істотної шкоди.

Та, як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 іншого якогось житла у власності не має, а тому припинення права власності на єдине наявне у нього житло в будь-якому разі завдасть відповідачу істотної шкоди.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання представника позивача в запереченні на апеляційну скаргу на те, що в Постанові №6-68цс14 від 02.07.2014 р. ВСУ підтримав позицію суду першої інстанції щодо відсутності істотної шкоди через невикористання власником майна для свого проживання, оскільки даною Постановою ВСУ скасував ухвалу ВССУ та передав справу на новий касаційний розгляд, а не залишив у силі рішення суду першої інстанції. При цьому в мотивувальній частині Постанови ВСУ вказав на необхідність встановлення обставини щодо істотності шкоди і саме така обставина є визначальною для вирішення позову. Зазначене не свідчить про те, що ВСУ підтримав позицію суду першої інстанції по вказаній справі.

Колегія суддів вважає, що проживання відповідача за іншою адресою протягом певного періоду, само по собі не свідчить про те, що припинення його прав на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди, оскільки таке проживання залежить від волі власника майна. Право відповідача на користування таким житлом може в будь-який момент припинитися за бажанням власника майна, внаслідок чого особа буде позбавлена єдиного житла.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні завдасть йому істотної шкоди, що унеможливлює задоволення позову.

Крім того, колегія суддів констатує, що обовязковою умовою для можливості задоволення такого позову згідно ч. 2 ст. 365 ЦК України є внесення співвласником на депозитний рахунок суду вартості частки, що припиняється.

Позивачем внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 167285,00 грн. згідно наданого нею висновку спеціаліста за №05-02/16 від 12.02.2016 року.

Разом з тим в матеріалах справи наявний ОСОБА_8 оцінювача про оцінку майна за №0 від 29.11.2016 року згідно якого вартість квартири АДРЕСА_1 складає 1045000,00 гривень, тобто майже в два рази більша ніж у вищезазначеному висновку.

Суд першої інстанції взяв до уваги саме висновок за №05-02/16 від 12.02.2016 року, пославшись при цьому на те, що майно обстежувалось експертом на місці.

Однак, колегія судді вважає такий висновок передчасним.

Зокрема ні висновок за №05-02/16 від 12.02.2016 року, ні ОСОБА_8 про оцінку майна за №0 від 29.11.2016 року не являються експертними висновками у розмінні ст. 143 ЦПК України, оскільки експертиза призначається ухвалою суду.

Вказані докази являються письмовими в розумінні ст. 64 ЦПК України та досліджуються згідно ст. 185 ЦПК України.

Та обставина, що ОСОБА_8 про оцінку майна за №0 від 29.11.2016 року зроблено без виїзду субєкта оцінювання на обєкт нерухомого майна само по собі не робить такий звіт нікчемним та не може ставити під сумнів інформацію зазначену в ньому. Такий ОСОБА_8 зроблено субєктом оціночної діяльності, який має відповідний сертифікат Фонду державного майна України (а.с.160), тобто повноважною особою. Вартість квартири розраховано за допомогою порівняльного підходу, що допускається.

Тобто, в матеріалах справи наявні два належні докази щодо вартості спірної квартири результати яких значно відрізняються. З метою усунення вказаних розбіжностей та спростування одного з суперечливих доказів, судом першої інстанції не призначалась судова експертиза.

За таких обстави, колегія судів вважає, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу одному доказу над іншим за їх рівнозначності для справи.

Тобто не можна стверджувати, що позивачем виконано в повному обсязі вимоги ч. 2 ст. 365 ЦК України, щодо внесення на депозитний рахунок суду суму вартості частки, що припиняється, позаяк, розмір такої вартості не доведений.

Зазначене, також унеможливлює задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Як передбачено ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1840,14 грн., понесений останнім за подачу апеляційної скарги.

Зважуючи на викладене вище та керуючись нормами статей 88, 303, 307, 308, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2, задоволити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 січня 2017 року, скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в спільному майні та визнання права власності, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1840,14 грн., судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді