У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до дочірнього іноземного підприємства «Дніпродор» про стягнення грошових коштів, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 26 лютого 2013 року його прийнято на посаду директора дочірнього іноземного підприємства «Дніпродор» (далі - ДІП «Дніпродор»). 12 серпня 2013 року його було переведено на посаду заступника директора підприємства, на якій він працював до 30 грудня 2013 року.

За час перебування у трудових відносинах з ДІП «Дніпродор» він декілька разів виїжджав у службові відрядження у Російську Федерацію, а саме: з 21 липня 2013 року до 2 серпня 2013 року; з 21 серпня 2013 року до 20 вересня 2013 року; з 22 вересня 2013 року до 21 жовтня 2013 року; з 27 жовтня 2013 року до 25 листопада 2013 року, а всього - 104 дні, проте відповідач не відшкодував йому понесені витрати та компенсації.

Компенсаційні виплати за перебування у відрядженнях не виплачені йому до цьогочасу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ДІП «Дніпродор» на його користь витрати, повязані з перебуванням у службових відрядженнях у розмірі 44 949 грн 20 коп.; три проценти річних у розмірі3 025 грн 76 коп.; інфляційні втрати у розмірі 35 888 грн 79 коп.; середній заробіток за час затримки розрахункуу розмірі 55 839 грн 42 коп.; 14 116грн на відшкодування моральної шкоди; витрати на правову допомогу у розмірі 10 тис.грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що витрати на відрядження не відносяться ні до заробітної плати, ні до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, тому на такі виплати не поширюються положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, отже, позивач пропустив строк звернення до суду, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що гарантії і компенсації при службових відрядженнях передбачені ст.121 КЗпП України. Крім того, копією довідки від 1 серпня 2016 року підтверджено забезпечення позивача харчуванням, житлом, транспортом за рахунок організації у період його перебування у відрядженні у липні-грудні 2013 року.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ДІП«Дніпродор», з 26 лютого 2013 року його було призначено на посаду директора підприємства ДІП «Дніпродор», з 12 серпня 2013 року позивача було переведено на посаду заступника директора підприємства, де він працював до 30 грудня 2013 року та був звільнений у зв'язку із закінченням строку дії контракту. Проте з 20червня 2014 року ОСОБА_3 знову прийнято на посаду заступника директора ДІП «Дніпродор» та 30 жовтня 2014 року звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Упродовж роботи на підприємстві позивач декілька разів відвідував Російську Федерацію, у тому числі й у такі періоди часу: з 21 липня 2013 року до 2 серпня 2013 року; з 21 серпня 2013 року до 19 вересня 2013 року; з 22 вересня 2013 року до 22 жовтня 2013 року; з 27 жовтня 2013 року до 3 листопада 2013 року.

Згідно з довідкою ТОВ «Дорбуд» (м. Москва) останнє підтвердило факт перебування позивача у відрядженнях у м. Москві у період з 21 липня 2013 року до 2 серпня 2013 року; з 21 серпня 2013 року до 20 вересня 2013 року; з 22 вересня 2013 року до 21 жовтня 2013 року; з 27 жовтня 2013 року до 25 листопада 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Зазначених положень закону апеляційний суд не врахував та, порушивши вимоги ст. 309 ЦПК України, залишив рішення суду першої інстанції без змін, яким відмовлено в задоволенні позову у зв'язку з пропуском без поважних причин строку звернення до суду, а також через необґрунтованість позовних вимог.

Проте зазначене є взаємовиключними підставами, оскільки строк звернення до суду (позовна давність) застосовується до обґрунтованого позову.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, не надав належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик