Справа № 523/2278/17
Провадження №2/523/2381/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

при секретарі Мамренко Г.Г.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в місті Одесі

справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : приватний нотаріус Лиманського районного нотаріального округу Білоконь Олександра Микитівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Лиманського РНО Білоконь О.М., про витребування квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_2

Свій позов позивач мотивував тим, що рішенням від 06 квітня 2015 року Суворовського районного суду м. Одеси задоволено його позов до Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат», ОСОБА_6, ОСОБА_3, Управління капітального будівництва при Одеській міській Раді про визнання договору про співпрацю по інвестуванню будівництва дійсним та визнання права приватної власності на квартиру задоволений в повному обсязі: визнано недійсним договір про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків від 16.03.2005 року, укладений між ОСОБА_7 - головою правління ВАТ «ОДБК», - з одного боку, і ОСОБА_6, - з іншого боку; витребувано у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 та передано квартиру ОСОБА_1 Дане рішення набрало законної сили.Однак, позивачу стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що відповідачка ОСОБА_3 подарувала своїй дочці ОСОБА_2 спірну квартиру 11.10.2016р. , договір посвідчено приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Білоконь Олександрою Микитівною, що повністю порушує його права.

Позивач подав до суду заяви про розгляд справи за його відсутність, свої позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому порядку, причини своєї неявки суду не повідомлено, з заявами про розгляд справи за їх відсутність не звертались, заперечення чи письмові пояснення на позов суду не представляли.

Третя особа - приватний нотаріус Білоконь О.М. надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутність.

З,ясував обставини, дослідив матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим і доведеним та підлягає задоволенню.

Судом встановлено , що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2015 р. по справі за № 1527/16143/12 (л.с. 6-9) позов ОСОБА_1 до ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат», ОСОБА_6, ОСОБА_3 , Управління капітального будівництва при Одеській міській Раді про визнання договору про співпрацю по інвестуванню будівництва дійсним та визнання права приватної власності на квартиру задоволено в повному обсязі. Цим рішенням : « Визнати недійсним договір про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків від 16.03.2005 року, укладений між ОСОБА_7 - головою правління ВАТ «ОДБК», - з одного боку, і ОСОБА_6, - з іншого боку. Витребувати у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2. Передати ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2.» Рішення є чинним, набрало законної сили 17 квітня 2015 року

З Інформаційної довідки (л.с.10-11) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 15.12.2016 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_5, яка набула права власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, що був укладений 11.10.2016 року, та посвідчено приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Білоконь Олександрою Микитівною.ОСОБА_3. подарувала спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_2, всупереч існуючому чинному рішенню суду від 06 квітня 2015 р., ст.14 ЦПК України.

Судом також встановлено, що наразі проводяться слідчі дії по кримінальному провадженні № 0004491, розпочатому за заявою ОСОБА_1 щодо заволодіння його особистим майном шахрайським шляхом. (л.с.12, 44,)

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 21 постанови пленуму № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», роз'яснює, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

В пункті 22 зазначеної постанови йдеться про те, що у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації, а саме так обґрунтовано підставу позову, пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України визначено, що у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пунктом 26 вказаної постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Стаття 3 ЦК України встановлює загальні засади цивільного законодавства , а саме : неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом ; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом ; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Стаття 13 ЦК України передбачає , що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція ; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 цієї статті, суд може зобов,язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки встановлені законом..

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

На підставі ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених сторонами обставин.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Доказами відповідно до ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними та допустимими за ст.58, 59 ЦПК України.

Відповідно до норм ст.61 ЦПК України : «обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.»

Керуючись ст.ст.3,4,6,10, 14, 57-61, 157, 158, 77,169,209-215,218,294 ЦПК України, ст.12-16 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 Запорожець Дмитра Олексійовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : приватний нотаріус Лиманського районного нотаріального округу Білоконь Олександра Микитівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити в повному обсязі.

Витребувати у ОСОБА_5 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та передати квартиру АДРЕСА_4 Дмитру Олександровичу.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: