У х в а л а

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про зміну умов договору кредиту, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- зобов'язати публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») змінити умови кредитного договору № 986/127-609-9, укладеного 03 червня 2008 року між нею та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», а саме: укласти із нею інший договір про реструктуризацію залишку кредиту на умовах, які вказані в п. 4 ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- ухвалити рішення, яким звільнити її від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов цього договору, що виникли до дати такої реструктуризації у відповідності до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів».

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що 03 червня 2008 року між нею та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 13 600,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних строком до 10 червня 2020 року.

Позивачка вказувала, що до серпня 2014 року вона виконувала свої зобов'язання і починаючи з червня 2008 року по серпень 2014 року нею виплачено 15 768,81 доларів США.

Посилаючись на те, що на час подання позову вона та її чоловік є пенсіонерами і єдиним доходом сім'ї є пенсія, а після обвалу гривні та підняття курсу долара їй стало важко сплачувати взятий кредит, а тому вважала наявними підстави відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» для реструктуризації кредиту, у зв'язку з чим просила задовольнити позов.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 як щодо звільнення її від сплати штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитного договору, так і зміни цього договору шляхом укладання з нею іншого договору про реструктуризацію залишку кредиту, оскільки нею не доведено факт існування одночасно всіх чотирьох умов для внесення змін до кредитного договору, передбачених ст. 652 ЦК України, у зв'язку з істотною зміною обставин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 червня 2008 року між ОСОБА_3 та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір № 986/127-609-9, предметом якого є надання банком позичальникові грошових коштів в сумі 13 600,00 доларів США на фінансування будівництва житла зі сплатою за користування кредитом 13,5 % річних строком до 10 червня 2020 року. Погашення основної суми кредиту здійснюється по 94,44 долари США щомісячно до десятого числа.

Кредитний договір № 986/127-609-9 та додаткова угода до нього від 01 жовтня 2009 року № 2 засвідчені особистим підписом ОСОБА_3, що свідчить про її погодження з усіма умовами цього договору.

Судами установлено, що вказаний договір відповідав вимогам п.п 1, 2, 3, 5, 6, 7 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції яка діяла на час його укладання), відповідно до якої у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, умови дострокового розірвання кредиту, інші умови, визначені законодавством.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалася на те, що з вересня 2014 року вона була невзмозі виконувати кредитні зобов'язання у зв'язку із значним підвищенням курсу долара до гривні, хоча отримувана нею і чоловіком пенсія залишилась у тому ж розмірі, що і на момент отримання кредитних коштів, а тому вважала ці обставини істотною зміною кредитного договору.

Згідно з вимогами ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно з ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

За приписами ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цією статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагались;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до ч. 4 ст. 652 ЦК України зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 15, 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин.

Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, і у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, виходячи із динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно з п. 12 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 22 вересня 2011 року) кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом:

1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років;

2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника;

3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї;

4) поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту;

Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-167цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином судами вірно встановлено, що реструктуризація заборгованості це право, а не обов'язок банку, а умови реструктуризації мають бути прийнятні як для позичальника, так і для банку.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки позивачкою не доведено факт існування одночасно всіх чотирьох умов для внесення змін до кредитного договору, передбачених ст. 652 ЦК України, у зв'язку з істотною зміною обставин.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, відхилити.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович