Справа № 466/6683/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Львова
в складі : головуючого судді Кавацюка В.І
при секретарі Мазур Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_1 , третіх осіб без самостійних вимог відділу Держгеокадастру в м. Львові, Третьої львівської державної нотаріальної контори про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

у с т а н о в и в :

У вересні 2014 року державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця» (далі ДТГО «Львівська залізниця», позивач, Залізниця), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця»), звернулось в суд з позовом до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_1 , третіх осіб без самостійних вимог відділу Держгеокадастру в м. Львові (раніше відділ Держземагенства у м. Львові), Третьої львівської державної нотаріальної контори про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Як на підставу своїх вимог позивач зазначав, для складання документів, що посвідчують право на користування земельними ділянками смуги відведення, в т.ч. в адміністративних межах смт. Брюховичі, ДТГО «Львівська залізниця» уклало угоду із землевпорядною організацією ПП «Центр ринкових досліджень» від 03 липня 2008 року за №Л/П-08851/НЮ.
При здійсненні зазначених робіт, згідно із підп. 4 п. 6 погодженого та затвердженого Залізницею та ПП «Центр ринкових досліджень» технічного завдання, що є додатком 1 до вказаного договору, та відповідно до абз. 8 п. 2.2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (у редакції чинній на момент укладення договору), використовуються матеріали по встановленню смуги відведення залізниці, план смуги відведення, а саме план смуги відведення від 1962 року, погоджений із виконкомом ради трудящих Львівської міської ради.
Із повідомлення від 02 жовтня 2013 року №357/1 ПП «Центр ринкових досліджень», з доданим викопіюванням з плану геодезичної зйомки смуги відведення, Залізниці стало відомо, що складання відповідних правовстановлюючих документів на дані землі, в межах, визначених наданими вихідними даними, на сьогодні є неможливим, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером :08:001:0037, загальна площа якої становить 0,1401 га, площа перетинання 0,1385 га.
Під час проведення обстеження земель Залізниці 02 квітня 2014 року комісією у складі інженера сектора з управління майновими та земельними ресурсами Львівської дирекції залізничних перевезень, землевпорядника та головного інженера відокремленого підрозділу Залізниці «Кам`янка-Бузька дистанція колії» та інженера технічного відділу Львівської дирекції залізничних перевезень встановлено, що на території смт.Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 7 + 451м - км 7 + 504 м з правої сторони за ходом кілометрів, на відстані 30 м від осі головної колії, при ширині смуги відведення залізниці 40 м, знаходиться земельна ділянка, яка огороджена бетонною огорожею протяжністю 53 м, надана у власність відповідача ОСОБА_1 , про що складено відповідний акт.
Крім цього, встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться у власності ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серія СА №363339, зареєстрованого в реєстрі за №1-140 22 березня 2005 року, на підставі якого останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №520623 16 вересня 2008 року.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серія СА №363339, зареєстрованого в реєстрі за №1-140 22 березня 2005 року, спірна земельна ділянка передана у спадщину ОСОБА_1 із майна померлої матері останнього ОСОБА_2 , якій спірна ділянка була надана відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №73111916, виданого 21 січня 1994 року, на підставі рішення виконкому Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 25 червня 1993 року №193.
Рішення виконкому Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 25 червня 1993 року №193 є незаконним, а разом із ним видані на його підставі державний акт серії серії ЛВ №73111916 від 21 січня 1994 року на право приватної власності на землю, свідоцтво про право на спадщину за законом серія СА №363339, зареєстрованого в реєстрі за №1-140 22 березня 2005 року, а також державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №520623 16 вересня 2008 року, що накладається на смугу відведення Залізниці, в адміністративних межах Брюховицької селищної ради та таким, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржуване рішення №193 від 25 червня 1993 року, виконком Брюховицької селищної ради перевищив повноваження надані Брюховицькій селищній раді, визначені ст. ст. 9, 17, 19 Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990 р. (в редакції, чинній на момент його прийняття).
Стаття 9 цього Кодексу передбачала, що до відання селищних районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього кодексу.
Статті 17 (абз.11) та 19 (абз.11) цього Кодексу регламентували, що передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у користуванні юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 31 цього Кодексу вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність громадянам провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів. Вилучення земель провадиться за рішенням сільської, селищної Ради народних депутатів.
Згоди на вилучення даної земельної ділянки Залізниця не надавала та про прийняття такого рішення Залізниця не була повідомлена.
Відповідно до п.2 «Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», затвердженого постановою Верховної Ради УРСР від 27 березня 1991 року № 889-XII «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», надання земельної ділянки що перебуває у володінні або користуванні, іншому громадянинові, провадиться тільки після її вилучення у землеволодільця або землекористувача.
Згідно із ст.17 (абз.5, 7) Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року для ведення особистого підсобного господарства, передача селищними Радами народних депутатів у власність провадиться щодо тих земельних ділянок, що були раніше надані громадянину.
Проте, згідно п.1 спірного рішення ОСОБА_2 була позбавлена права на земельну ділянку шляхом її вилучення, у зв`язку із чим надання виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 за спірним рішенням необґрунтованим та безпідставним.
Брюховицька селищна рада, всупереч вимогам норми абз.7,9 ст.4 Земельного кодексу УРСР (у редакції від 18 грудня 1990 року, із змінами та доповненнями), якою встановлено заборону передавати землі державної власності із земель транспорту у приватну власність, здійснила таку передачу.
Земельна ділянка передана у власність із земель промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення без зміни цільового призначення для ведення індивідуального садівництва, чим порушено вимоги ст. 2 цього Кодексу, відповідно до якої переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель.
В результаті прийняття виконавчим комітетом Брюховицької селищної Ради народних депутатів оскаржуваного рішення порушено право Залізниці на землекористування у розмірах визначених Планом смуги відведення лінії РудноПідбірці Львівскої залізниці в адміністративних межах міста Львова від км4+850м до км11+106м розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, за яку залізниця здійснює сплату земельного податку, що підтверджується довідкою про сплату земельного податку від 20.01.2014 №ПЧ-3-2/10 та витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30 січня 2013 року №40/01-15/225.
Суспільні відносини, що виникають у процесі функціонування залізничного транспорту, регулюються Законами України «Про транспорт», «Про залізничний транспорт».
Приписами ст. 68 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року), ст.11 Закону України «Про транспорт» та ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення під залізничним полотном та його облаштуваннями, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів залізничного транспорту.
Він, позивач, вважає, що право Залізниці на спірну земельну ділянку, виникло задовго до виникнення такого права у відповідача, виходячи з наступного.
Обставини набуття спірною земельною ділянкою статусу державної форми власності і такої, що належить до земель залізничного транспорту, а саме до земель спеціального призначення, загальновідомі з джерел правової інформації, якими є законодавство УРСР, Конституції СРСР, законодавчі акти СРСР та урядові постанови, прийняті до прийняття Акту проголошення незалежності держави України в 1991 році.
Так, право Залізниці користування спірною земельною ділянкою відповідно до абз.2,4 ст.4 ЦК УРСР (у редакції ЦК УРСР від 18.07.1963 із змінами та доповненнями) виникло з адміністративних актів, які визначали порядок та умови набуття залізницями права користування землями залізничного транспорту, умови їх передачі іншим особам ця обставина підтверджується наступними загальновідомими джерелами права, а саме:
29 листопада 1922 року третьою сесією ВУЦВК шостого скликання був прийнятий Земельний кодекс УСРР, який закріпив націоналізацію землі і скасування приватної власності на неї, заборонив купівлю-продаж, оренду та інші правовідносини, визначав правовий режим міських земель, земель спеціального призначення та земель державного запасу.
Відповідно до наведеного нижче законодавства, яке діяло на момент виникнення у 1962 році права Залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п.54,55 Общих начал землепользования и землеустройства.
Згідно із ст.195 Земельного кодексу УСРР 1922 року, що діяв на момент виникнення в залізниці прав на спірну ділянку, під земельною реєстрацією розумівся державний запис землекористувань, метою якого було в інтересах загальнодержавного управління землями, а також для потреб різних галузей народного господарства і для огородження прав та інтересів землекористувачів збирати і зберігати в систематичному і наочному вигляді, вірні і своєчасні відомості про правовий і господарський стан всіх землекористувань.
Відповідно до ст. 196 ЗК УСРР 1922 року державна земельна реєстрація поділялася на основну, яка полягала в первісному заповненні карт і реєстрів, і поточну, мала метою своєчасне занесення в актах реєстрації тих змін, які відбувалися із плином часу.
Союзний земельний закон від 15 грудня 1928 року «Загальні засади землекористування та землеустрою» (далі Загальні засади) встановив, що право виключної державної власності на землю визнано за СРСР (ст.1). З цього часу земельні фонди всіх союзних республік були перетворені в єдиний земельний фонд Союзу РСР, який став єдиним суб`єктом виключного права державної власності на землю.
Згідно з Загальними засадами, затвердженими постановою ЦВК СРСР від 15.12.1928, землі для потреб транспорту вважаються землями спеціального призначення (ст. 54), використовуються на підставі особливих положень про ці землі (ст. 55), Союз РСР безпосередньо здійснює розпорядження землями, які відведені підприємствам та організаціям загальносоюзного значення (підпункт б) ст.2).
Відповідно до «Положення про землі, надані транспорту», затвердженого постановою Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933 року, землями, наданими транспорту, визнавались перелічені в ст.4-8 цього Положення землі. Відповідно до пункту 4 цього Положення до залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури.
Положення про землі надані транспорту 1933 року діяло до 1981 року на землях залізничного транспорту УРСР на підставі Закону СРСР від 01.11.1939 «Про включення Західної України у склад СРСР із возз`єднанням її із УРСР» (Положення про землі надані транспорту 1933 року втратило чинність згідно з пунктом 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 08.01.1981 № 24 «Про затвердження положення про землі транспорту»).
План смуги відведення лінії РудноПідбірці Львівскої залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, який є проектно-технічною документацією, та у розумінні ст.17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, що є основою при наданні у власність земель.
Із прийняттям постанови Ради Міністрів СРСР від 31.12.1954р. «Про єдиний державний облік земельного фонду СРСР», якою зобов`язано вести єдиний державний облік, а також державну реєстрацію всіх землекористувань єдиного державного земельного фонду управліннями землеустрою, така реєстрація земель Залізниці у адміністративних межах смт. Брюховичі здійснювалась на підставі зазначеного вище Плану смуги відведення.
Лише у 1975 році відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 09.04.1975 р. № 172 «Про видачу землекористувачам державних актів на право користування землею», яку видано на виконання постанови Ради Міністрів СРСР від 06.03.1975 р. № 199 «Про видачу землекористувачам державних актів на право користування землею» (якою відмінено Постанову Ради народних комісарів СРСР від 07.07.1935 № 1383 «Про видачу сільськогосподарським артілям державних актів на безстрокове (вічне) користування землею»), передбачено оформлення державних актів на право користування землею колгоспам, радгоспам та іншим землекористувачам, дія якої не поширювалась на правовідносини, які виникли до її прийняття, а відтак станом на момент виникнення у Залізниці у 1962 році права на землекористування у Залізниці не могло бути Державного акту на землю, а існував лише План смуги відведення лінії РудноПідбірці Львівскої залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м.
Починаючи з 1977 року, відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР № 400 від 29.07.1977р. «Про порядок ведення державного земельного кадастру» було запроваджено ведення землевпорядною службою системи Міністерства сільського господарства СРСР державного земельного кадастру, до якого включалися дані реєстрації землекористувань, а його ведення здійснювалося за формами кадастрової документації, до яких належали земельно-кадастрова книга підприємства, організації, установи, яким земля надана в постійне або довгострокове користування, державна земельнокадастрова книга району/міста.
Відповідно до п.1 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.1993р. №15, із прийняттям якої втратила чинність постанова Ради Міністрів УРСР № 400 від 29.07.1977, та в редакції чинній на момент прийняття Радою спірного рішення, Державний земельний кадастр призначений для забезпечення Рад народних депутатів, заінтересованих підприємств, установ, організацій і громадян вірогідними і необхідними відомостями про природний, господарський стан та правовий режим земель з метою організації раціонального використання та охорони земель, регулювання земельних відносин, землеустрою, обґрунтування розмірів плати за землю. А згідно із п.7 цього Положення, до земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому.
Розміри земельної ділянки Залізниці, визначені Планом смуги відведення відповідають даним внесеним до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.01.2013 №40/01-15/225, оскільки відповідно до положення ст.193 ЗК України, Державний земельний кадастр це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.
На його, позивача, думку державна реєстрація права власності та користування земельними ділянками є похідною від набуття особою цього права.
Підстави виникнення права на земельну ділянки визначені ст. 123 ЗК України - це рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування. Здійснення державної реєстрації права користування земельною ділянкою згідно ст. 123 ЗК України не є підставою виникнення права на цю земельну ділянку.
Крім зазначеного вище, правомірність Залізниці у користуванні земельною ділянкою смуги відведення підтверджується копіями постанови виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17.01.1948 №52, пунктом 1 якої затверджено існуючу смугу вивласнення Львівської залізниці по фактичному користуванню, у зв`язку із відсутністю на таку смугу документів, рішення від 29.03.1949 №374, прийнятим відповідно до Положення про землі представлені транспорту, затвердженого ЦВК і РНК СРСР від 07.02.1933, та рішенням від 03.07.1962 №612, пунктом 1 якої вирішено відвести землі під розширення смуги захисних лісонасаджень напрямку Рудно Підбірці, що засвідчує факт існування даного напрямку залізниці, що має безпосереднє відношення до спірної ділянки, на момент такого розширення.
Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 08.12.1990 «Про земельну реформу» громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 1 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право втрачається. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 року юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою і наведене в постанові Верховної Ради Української РСР від 08.12.1990 «Про земельну реформу» положення щодо обмеження строку оформлення права користування є неконституційним.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 1-17/2005 (№ 5-рп/2005) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х „Перехідні положення Земельного кодексу України використання терміна «набувають», що означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь» після набрання чинності статтею 92 Земельного Кодексу України свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках за станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення.
Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний Земельний Кодекс України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки.
Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Із врахуванням діючих у період складання Плану смуги відведення норм Земельного кодексу УРСР від 25.10.1922, Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 1928 р., усі землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (в тому числі Народного Комісаріату СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та, за відсутності їх згоди, можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.
Звернення залізниці з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у державну власність землі, яка вибула з її власності незаконно і шляхом вчинення Брюховицькою селищною радою неправомірних дій. Аналогічну позицію у своєму рішенні виклав Європейський суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, в якому категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).
Відповідно до ст.64 ЗК УРСР (у редакції від 18.12.1990р. із змінами та доповненнями) використання земель селища міського типу здійснюється відповідно до проектів планіровки та забудови селища міського типу і планів земельно-господарського устрою території.
Згідно із ст.102 цього Кодексу проекти утворення нових землеволодінь і землекористувань після погодження із заінтересованими землекористувачами, яким в даному випадку є Залізниця, розглядаються і затверджуються селищними Радами народних депутатів. Проте про утворення нових землеволодінь чи землекористувань в межах спірної земельної ділянки Залізниця у зазначеному вище порядку жодним чином повідомлена не була.
Згідно із абз.3 ст.58 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», в редакції на момент прийняття спірного рішення, спори про поновлення порушених прав, що виникають в результаті дій місцевого самоврядування, вирішуються в суді.
Згідно із ст. 44 ЗК УРСР порушені права землекористувачів підлягають поновленню судом.
Відповідно до ч.3 ст.152 чинного ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно із ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
З огляду на вищенаведене, просить постановити рішення, яким визнати незаконним вищезазначені рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ра №193 ввід 25 червня 1993 року,, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії СА №363339 зареєстрованого в реєстрі за №1-140 22 березня 2005 року та визнати недійсним державний акті на право власності на земельну ділянку серії ЯД №520623 який виданий 16 вересня 2008 року.
В судовому засіданні представник ПАТ «Українська залізниця» Кривяк Д.Р. позов підтримав, покликаючись на обставини викладені в ньому та долученому до справи письмовому поясненні.
Представник Брюховицької селищної ради Кубай Т.Є. в судове засідання не з`явився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку, та в травні 2017 року подав до суду письмове заперечення, в якому вважає позовній вимоги безпідставними та в їх задоволенні просить відмовити.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Колібанич О.Я. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, покликаючись на доводи, які викладені в долученому до справи письмових запереченнях від 19 травня 2017 року.
Представники третіх осіб без самостійних вимог - відділу Держгеокадастру в м. Львові (раніше відділ Держземагенства у м. Львові) та Третьої львівської державної нотаріальної контори в судові засідання жодного разу не з`явились, хоч про час і місце розгляду справи повідомлялись в установленому порядку.
В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 06 червня 2017 року о 15.00 год., учасники процесу не з`явились, та представниками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подані до суду заяви з проханням завершувати розгляд справи без їх участі.
Заслухавши пояснення представника ПАТ «Українська залізниця» Кривяка Д.Р., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Колібанича О.Я., з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 25 червня 1993 року №193 «Про надання у приватну власність земельної ділянки площею 785 кв.м для ведення підсобного господарства по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 » матері відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 була надана у приватну власність земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 785 кв.м, для ведення підсобного господарства.
21 січня 1994 року гр. ОСОБА_2 Брюховицькою селищною Радою народних депутатів на підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету було видано державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ73111916, який був зареєстрований в Книзі записів державної актів на право приватної власності за №16.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла та вищевказана земельна ділянка по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видано державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Іванців М.Я. 22 березня 2005 року і зареєстроване в реєстрі за №1-140, перейшла у приватну власність відповідача ОСОБА_1
16 вересня 2008 року відповідачу ОСОБА_1 на підставі зазначеного вище свідоцтва про право на спадщину за законом було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №520623 та спірна земельна ділянка належить останньому на праві власності по даний час.
Вказані обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні представника ПАТ «Українська залізниця» Кривяка Д.Р., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Колібанича О.Я. та долученими до справи копіями рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 25 червня 1993 року №193 «Про надання у приватну власність земельної ділянки площею 785 кв.м для ведення підсобного господарства по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 », свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 березня 2005 року та державного акту направо власності на земельну ділянку серії ЯД №520623 від 16 вересня 2008 року.
Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У ст. 321 Цивільного кодексу України, визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснення. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Законом встановлено можливі випадки для припинення права власності на землю, вичерпний перелік яких визначений у ст. ст. 140, 142, 143 Земельного кодексу України. При цьому, примусове припинення прав на землю здійснюється виключно у судовому порядку у випадках, визначених у ст. 143 Земельного кодексу України.
Обгрунтовуючи підставність своїх вимог позивач, зокрема, покликається на:
- план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році;
- внутрішній акт, в якому зазначено, що під час проведення обстеження земель Залізниці від 02.04.2014 р. комісією у складі головного інженера відокремленого підрозділу Залізниці «Кам`янка-Бузька дистанція колії», інженера сектора з управління майновими та земельними ресурсами Львівської дирекції залізничних перевезень, землевпорядника Брюховицької селищної ради та представника ПП «Центр ринкових досліджень» встановлено, що на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 7 + 451м - км 7 + 504 м з правої сторони за ходом кілометрів на відстані 21,20м, на 7 км + 504 м на відстані 30м від осі головної колії, при ширині смуги відведення залізниці 40 м, на відстані 10 м знаходиться земельна ділянка яка огороджена бетонною протяжністю 53 м, надана у власність ОСОБА_1 ;
- повідомлення від 02.10.2013 №357/1 ПП «Центр ринкових досліджень» про те, що згідно з доданим викопіюванням з плану геодезичної зйомки смуги відведення Залізниці стало відомо, що складання правовстановлюючих документів на землю, в межах, визначених наданими вихідними даними, на сьогодні є неможливим, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером :08:002:0121, загальна площа якої становить 0,0785 га, площа перетинання - 0,0448 га;
- платіжні документи про сплату земельного податку за користування землею.
При цьому, копію вищевказаного плану смуги відведення, який є проектно-технічною документацією, вважає головним доказом того, що права на користування земельною ділянкою ДТГО «Львівська залізниця» було порушено. На підтвердження цього надав копії рішень виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52, від 29 березня 1949 року № 374 та від 3 липня 1962 року № 612.
Судом встановлено, що згідно інвентарної картки обліку основних засобів форми ОЗ-6 відокремленого підрозділу Кам`янка-Бузька дистанція колії - верхня будова колії Головної колії дільниця Рудно-Підбірці Львівської залізниці була побудована та введена в експлуатацію 01.01.1958 року. Як правові підстави для побудови колії позивачем подані постанови виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52 та рішення від 29 березня 1949 року № 374. Проте постанова виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52 не може бути підставою для виділення земельної ділянки Львівській залізниці по колії Рудно-Підбірці, оскільки стосуються іншої ділянки колії, а саме, по Городоцькому та Ів.Франківському районах. Рішення виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 29 березня 1949 року № 374 також не може бути підставою для виділення земельної ділянки Львівській залізниці по колії Рудно-Підбірці, оскільки стосується іншої ділянки колії, а саме, по Золочівському, Краснянському, Глинянському, Винниківському районах, а також Брюховицькому району в межах сіл Рудно та Водяни. Отже названі рішення, на думку суду, не стосуються земельної ділянки, яка заявлена в позові, а тому не можуть бути взяті судом до уваги. Інших рішень виконавчих органів влади про виділення земельних ділянок чи затвердження проектів відведення таких до часу введення в експлуатацію колії дільниця Рудно-Підбірці Львівської залізниці позивач не надав.
Що стосується рішення виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих від 03 липня 1962 року № 612 «Про додаткове розширення смуги захисних лісонасаджень Львівської залізниці напрямку Рудно-Підбірці», яким було відведено Львівській залізниці додатково 24,82 га за рахунок орних земель учгоспу «Дублянський», саме по дільниці Рудно-Підбірці, і на яке покликається представник позивача, то з його назви і змісту вбачається, що План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці було розроблено дорожньою проектною конторою Південно-західної залізниці у 1962 році як додатковий проект про додатковий наділ землі. Вищевказане рішення підлягало затвердженню Радою Міністрів УРСР (п.3), однак затверджено не було та, крім цього, воно було відмінено 27 жовтня 1962 року рішенням виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих за № 1001 «Про відведення земельних ділянок для виробничих потреб організацій області».
Зазначене дає підстави вважати, що колія Рудно-Підбірці Львівської залізниці на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на проміжку км 7 + 451м - км 7 + 504 м була побудована та введена в експлуатацію згідно іншого «Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці», розробленого до 01.01.1958 року, і відповідно меншої площі на 24,82 га. Однак належних і допустимих доказів на підтвердження того, згідно якої саме документації Львівська залізниця в даний час користується земельною ділянкою на території смт. Брюховичі, представником позивача суду не надано.
Внутрішній акт комісії від 02 квітня 2014 року, на який покликається позивач, також не може бути достатнім доказом по справі, оскільки не підписувався представниками сторін та третьої особи, він складений без участі відповідачів, а отже є одностороннім та ніяким чином не підтверджує факт правомірності користування спірною земельною ділянкою позивачем.
Лист ПП «Центр ринкових досліджень» від 02.10.2013 року № 357/1, на який покликається позивач, має відношення лише до майбутнього проектування плану смуги відводу земельної ділянки для Львівської залізниці, він складений виходячи з сумнівного Плану смуги відведення 1962 року, що призвело до використання недостовірних відомостей цим проектним підприємством.
Посилання ДТГО «Львівська залізниця» на сплату земельного податку, на думку суду є непереконливим, оскільки така сплата не є категоричним доказом користування саме спірною землею. Так, у відповідній довідці зазначена лише загальна сума сплаченого податку позивачем та загальна площа об`єкту оподаткування.
Відповідно до листа відділу Держкомзему у м. Львові від 05.06.2015 року за №18-1323-0.2-2911/2-15 на адресу селищного голови смт. Брюховичі Процика О., копія якого долучена до матеріалів справи, відомості про площу земельної ділянки, яку охоплює смуга відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці 1962 року на території смт. Брюховичі відсутні.
В обгрунтування своїх вимог позивач посилається також на те, що виготовлення та отримання державних актів на землю, їх реєстрація на час облаштування залізничного полотна і смуги відведення не передбачалися діючим на той час законодавством, що підтверджується посиланням на наведені в позовній заяві нормативні акти.
Проте такі посилання мають містять лише «вирвані» з контексту законів чи підзаконних актів норми, які спростовуються змістом самих цих актів.
Станом на 1962 рік на залізничному транспорті України діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 01 листопада 1955 року, яка втратила чинність з 30 січня 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода».
Положення п.п. 27, 32 «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, містять прямі вимоги щодо обов`язковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць.
Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року у справі №21-8во07 щодо визнання приватизаційних договорів недійсними на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів недійсними, повернення майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.
У самому ж рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» зазначено, що визнання недійсним договору згідно якого покупець отримав майно від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон є неприпустимим.
У правовому висновку Верховного Суду України, зробленому в постанові від 18 вересня 2013 року зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 р. у справі «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 р. у справі «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання фундаментальних прав окремої особи. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності.
У вказаному вище рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» зазначено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже, визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 березня 2013 року у справі «Рисовський проти України», зокрема, вказано, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).
Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».
Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа суб`єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів (чи органів місцевого самоврядування) при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки.
У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року та ін.) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. При цьому суд констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
На думку суду, у разі вилучення частини спірної земельної ділянки у власника ОСОБА_1 буде порушено визначальний принцип пропорційності, який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
Положеннями ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Проте, позивач не навів обставин, за якими спірне рішення ради може бути визнано недійсним (незаконним), виходячи з приписів вищевказаної ст. 21 ЦК України.
Відповідно до ст. 68 Земельного кодексу України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Згідно з ст. 65 цього ж Кодексу землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям.
Частинами 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Згідно ч. 1 ст. 122 цього Кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Таким чином, враховуючи те, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах смт. Брюховичі, а також те, що розмежування земель державної і комунальної власності в даному населеному пункті не проводилося, Брюховицька селищна рада мала усі необхідні повноваження щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою.
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Українська залізниця» є безпідставним та в його задоволенні слід відмовити.
Доводи представника ПАТ «Українська залізниця», на думку суду, є непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і задовольнити позов.
Керуючись ст.ст.10, 11, 58, 60, 61, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 9, 19, 41 Конституції України, ст. ст. 16, 21, 321, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 20, 65, 68, 79, 83, 84, 116, 122, 140, 141, 142, 143, 152, 153, 155 Земельного кодексу України, ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», п.1 ст. 6 Конвенції прав захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практикою Європейського суду з прав людини, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_1 , третіх осіб без самостійних вимог відділу Держгеокадастру в м. Львові, Третьої львівської державної нотаріальної контори про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя В. І. Кавацюк