Справа № 2/243/1425/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2017 року Слов′янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

при секретарі Останькович А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Слов'янська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності належить 1/3 квартири АДРЕСА_1 співвласниками в рівних частках є її доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 В зазначеній квартирі з 07.03.2007 року зареєстровані як члени сім'ї ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3, які з червня 2014 року припинили мешкати у квартирі, проте знятися з реєстрації в добровільному порядку не бажають. у зв'язку з викладеним, просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, пояснення надала аналогічні викладеним у заяві.

Відповідачі ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с.15; 18), про причини неявки суду не повідомили.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви відповідно до яких просять розглянути справу за їх відсутності (а.с.21).

Суд, заслухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.07.1995 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.4).

Зазначене підтверджується довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» №315-3/045/01 від 07.02.2017 року (а.с.5).

Як вбачається з довідки Комунального підприємства «ЖЕК №4» №376 від 02.02.2017 року, у вищевказаній квартирі зареєстровані - ОСОБА_1 з 01.02.2007 року, ОСОБА_5 з 29.08.1990 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 07.03.2007 року (а.с.6).

Відповідно до акту Комунального підприємства «ЖЕК №4» від 16.02.2017 року, комісія у складі майстра КП «ЖЕК №4» ОСОБА_6 та квартиронаймачів ОСОБА_7, ОСОБА_8 склали дійсний акт про те, що ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1, однак не мешкають за вказаною адресою з червня 2014 року (а.с.7).

Крім того, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 зазначила, що вона є знайомою ОСОБА_1 та їй достовірно відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають та не з'являлися в квартирі АДРЕСА_1 з 2014 року, при цьому ОСОБА_1 не чинила їм жодних перешкод у їх проживанні.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 зазначила, що вона знає родину ОСОБА_1, оскільки працювала листоношею на ділянці, де вони мешкають, у зв'язку з чим вони часто бачилися та їй достовірно відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають в квартирі АДРЕСА_1 близько двох останніх років.

Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).

Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд вважає, що з пояснень позивача та свідків, наданих суду документів достовірно встановлено, що колишні члени сім'ї позивача, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3, були відсутні за адресою - АДРЕСА_1, без поважних на те причин, з червня 2014 року, тобто понад два роки, будь-яких домовленостей між ними та власником житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що вони втратили право на користування житловим приміщенням.

Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Оскільки суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2, який є батьком неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, втратив право користування житловим приміщенням, відповідно і неповнолітній ОСОБА_3 також втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідачі у спірній квартирі не мешкають, тому наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 321, 391,405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко