Справа № 125/651/17 Провадження № 22-ц/772/2535/2017Головуючий в суді першої інстанції Хитрук В. М.
Категорія 69Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:
головуючого Медяного В.М.,
суддів: Сопруна В.В., Берегового О.Ю.,
за участю секретаря Сніжко О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Барського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року,

встановила:
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просив встановити факт його перебування та постійного проживання станом на 24.08.1991року та 13.11.1991 року на території України село Лісове Барського району Вінницької області.
Посилається на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Лісове Барського району Вінницької області. Від дня свого народження і по теперішній час за межі України він не виїжджав, громадянства не змінював та не приймав громадянства інших країн. Паспорт громадянина України він не отримував, тому звернувся до Барського РС УДМС України у Вінницькій області із заявою про видачу паспорта, де йому надали відповідь, що згідно діючого законодавства для підтвердження факту перебування на території України в 1991 році йому необхідно надати рішення суду. Встановлення даного факту необхідно заявнику для отримання паспорта громадянина України.
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме: факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України по АДРЕСА_1 станом на 24.08.1991та 13.11.1991.
В апеляційній скарзі заінтересована особа - Управління державної Міграційної служби України у Вінницькій області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити. Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.
У судовому засіданні представник заінтересованої особи Управління державної Міграційної служби України у Вінницькій області Скляр О.В. апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.
Заявник ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, просив рішення залишити без змін.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов`язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов`язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лісове Барського району Вінницької області.
Як вбачається із виписки Лісівської сільської ради Барського району Вінницької області з погосподарської книги № 3 за 1979-2017 роки, ОСОБА_1 є внуком голови двору (особовий рахунок № НОМЕР_2 ) ОСОБА_2 та проживає по АДРЕСА_1 з 1979 року по теперішній час.
Відповідно довідки Лісівської сільської ради Барського району Вінницької області №66 від 02.02.2017 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 з дня народження ІНФОРМАЦІЯ_3 по теперішній час.
З довідки Лісівської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 3 від 10.08.2017 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно навчався в даній школі, яку закінчив в1993 році.
З довідки Барського районного військового комісаріату № 1277 від 08.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу 13.05.1997 року та звільнений по закінченню терміну служби 27.11.1998 року. З 01.12.1998 року перебуває на військовому обліку.
Судом допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які переконливо підтвердили, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Лісове Барського району Вінницької області та з дня народження і по теперішній час за межі села не виїжджав. Також він навчався в Лісівській школі, проходив строкову службу та працював в колгоспі.
Таким чином, задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявником доведено факт його проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року, що підтверджується наданими та дослідженими судом доказами. Встановлення факту постійного проживання на території України у певний час має для ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки дозволяє йому реалізувати право на отримання паспорта громадянина України.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до пп. 1, 2 ч. 1статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001р., в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006р., затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону,) подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив та виходив з того, що заявником надані достатні та належні докази у підтвердження його народження та проживання до та станом на 24 серпня 1991року та 13 листопада 1991 року на території України і встановлення даного факту тягне для заявника юридичні наслідки.

Заперечуючи проти заяви, представник заінтересованої особи посилається на те, що заявник ОСОБА_1 у своїй заяві не зазначив причин (перешкод) не отримання ним паспорта громадянина України при досягненні 16 років у 1995 році. Також заявник не надав інформацію про працевлаштування на території України та за які кошти проживає по теперішній час, у довідці навчального закладу відсутня інформація з якого часу він навчався у цій школі (зокрема станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 року. Таким чином заявник не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували постійне його проживання на території України у вищезазначений час.

Колегія суддів не може погодитись із такими запереченнями заінтересованої особи, оскільки вони не містять належних та допустимих доводів, які б спростовували надані заявником докази у підтвердження його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 року. Суд першої інстанції відповідно до положень ст. ст. 212-214 ЦПК України на підставі належно оцінених доказів встановив, що ОСОБА_1 на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року - та набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 13 листопада 1991 року проживав на території України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваного судового рішення не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення. Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що дане рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, висновків суду належними та допустимими доказами не спростовують і не дають підстав для висновку про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області відхилити.
Рішення Барського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний
Судді : /підпис/ В.В. Сопрун
/підпис/ О.Ю. Береговий
Згідно з оригіналом: