АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.,

ШаховоїО.В.,

при секретарі Горак Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів, за апеляційною скаргою Чирви Віталія Григоровича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року,

у с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору №216 фінансового лізингу, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Єврокар Україна» 19 грудня 2016 року - недійсним та стягнення з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 53 500 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 3 250 грн. 00 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року, позов ОСОБА_2 - задоволено, визнано договір фінансового лізингу №216, укладений між позивачкою та ТОВ «Єврокар Україна» 19 грудня 2016 року - недійсним, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 53 500 грн. 00 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 3 250 грн. 00 коп. та судові витрати в розмірі 1 280 грн. 00 коп. (а.с.86-90).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Чирва В.Г. в інтересах ТОВ «Єврокар Україна» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими в силу ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», однак судом належним чином не мотивовано доцільність застосування до умов договору саме вимог цієї статті Закону.

Суд помилково та без будь-яких допустимих доказів встановив істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачки, а відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе певні ризики. Закон України «Про захист прав споживачів» взагалі не регулює відносини, що склались між сторонами договору.

_______________________________________________

Справа № 753/719/17

№ апеляційного провадження 22-ц/796/5331/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Крім того, позивачкою не надано жодного та допустимого доказу порушення відповідачем чинного законодавства України.

Суд першої інстанції не дослідив, що у зв'язку із специфічністю договорів непрямого лізингу, яка полягає у наданні предмету лізингу лізингоодержувачеві не одразу після укладення правочину, а після спливу певного часу (п.1.7 Договору), вочевидь, ціна на предмет лізингу може змінюватись, особливо при умовах нестабільної економіки в країні. При чому, в такому випадку та при настанні таких обставин, які не залежать від волі сторін, ризики збільшення ціни транспортного засобу або зміни розміру обов'язкових платежів, пов'язаних із страхуванням, сплатою податків або прирівняних до них платежів та інші, несуть як лізингоодержувач, так і лізингодавець. У зв'язку з цим, твердження суду про можливість відповідача самостійно змінювати вартість предмета лізингу є помилковим та необґрунтованим.

Суд, визнаючи недійсним договір лізингу, зазначав як одну з підстав несправедливою умову п.9.4 Договору, а саме підписання додаткової угоди у разі зміни розмірів лізингових платежів та акту корегування вартості предмету лізингу, проте усі лізингові платежі встановлені договором, закріплені відповідними формулами та чітко визначені в додатках до договору, які є його невід'ємнною частиною та не підлягають зміні, крім випадків, визначених договором (випадки, незалежні від лізингодавця).

В суді апеляційної інстанції,ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_6, підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд її задовольнити.

Представник ТОВ «Єврокар-Україна» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи та дослідивши матеріали справи і письмові докази у їх сукупності та співставленні, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, зважаючи на наступне.

В ході судового розгляду справи встановлено, 19 грудня 2016 року між ТОВ «Єврокар Україна» (згідно договору- лізингодавець) та ОСОБА_2 (згідно договору - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №216 (а.с.17-31).

Відповідно до умов вказаного договору, лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Mazda, модель СХ 5, об'єм двигуна 2.0; тип КПП: 6 МТ; привід 2WD, та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

Правовідносини, які виникають з договору лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу - Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР).

Як встановлено в ході розгляду справи, в день підписання договору на виконання його умов, позивачка сплатила на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» передбачену договором часткову оплату за транспортний засіб в сумі 50 000 грн. (а.с.32)

Відповідно до статті 16 Закону № 723/97-ВР сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З пункту 12.1 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що з урахуванням змісту умов спірного договору, діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу підлягає ліцензуванню, крім того, Закон України «Про захист прав споживачів» поширюється на спірні правовідносини. З огляду на встановлені обставини, суд дійшов до висновку, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоду споживачеві, а тому враховуючи, що відповідачем не надано доказів, що ним вчинялись будь-які дії на виконання зобов'язань за цим договором, відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України суд вбачав підстави для визнання спірного договору недійсним в цілому. Оскільки спірний договір частково виконаний лише позивачкою, з відповідача на її користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638,655, 691 ЦК України.

Вищевикладені норми узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України у справах №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-330цс-16 від 08 червня 2016 та № 6-3020цс-15 від 11 травня 2016.

Отже, в даному випадку, висновки суду першої інстанції, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача є правильними та такими, що відповідають вимогам закону.

Як встановлено в ході розгляду справи, 28 грудня 2016 року, не погодившись з умовами договору №216 фінансового лізингу від 19 грудня 2016 року, позивачка надіслала на адресу ТОВ «Єврокар Україна» заяву, в якій повідомляла, що вона відкликає згоду на укладення договору фінансового лізингу №216 з ТОВ «Єврокар Україна» та всіх додаткових угод до нього (а.с.33-34).

Згідно даної заяви, ОСОБА_2 вимагала на протязі семи днів з моменту отримання заяви повернути поштовим переказом на зареєстровану адресу її місця проживання сплачені нею по договору фінансового лізингу №216 від 19 грудня 2016 року кошти в розмірі 50 000 грн., однак дана вимога залишилась без задоволення.

Проаналізувавши норми діючого законодавства та з урахуванням позиції Верховного суду України, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоду споживачеві, що є підставами для визнання оспорюваного договору недійсним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та жодним чином не випливають на законність висновків суду першої інстанції.

Крім того, судом правильно проведено розрахунок неустойки та загальної суми заборгованості відповідача перед позивачкою.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки воно є законним та обґрунтованим в розумінні ст.213 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Чирви ВіталіяГригоровича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»- відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова