Справа №522/2150/17
Провадження №2/522/5761/17
04 жовтня 2017 року Приморський районний суд міста Одеси у складі :
головуючого - судді Кравчук Т.С.
при секретарі Антонецькому С.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики від 29.02.2008 року в сумі 679 806,05 гривень, плату за користування позикою в сумі 724 640,55 гривень та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 21 902,81 гривні, а всього 1 426 249, 41 гривень, посилаючись на те, що 29 лютого 2008 року він позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 25 000,00 доларів США, про що свідчить відповідна власноруч підписана розписка від 29.02.2008 року, оригінал якої було передано ОСОБА_1 (а.с.7).
При цьому сторони домовились, що ОСОБА_2 поверне отриману у позивача у позику суму за його першою вимогою.
Починаючи з 1 січня 2016 року позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогами щодо повернення переданих у позику коштів, але до теперішнього часу Відповідачем позичені гроші не повернуто.
В протиріччя умов складених розписок відповідач від взятих на себе зобов'язань ухиляється, у зв'язку з чим, позивач вважає, що його право порушене та, відповідно до положень ст.16 ЦК України, потребує захисту в судовому порядку.
Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, давши оцінку доказам у їх сукупності, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 29 лютого 2008 року він позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 25 000,00 доларів США, про що свідчить відповідна власноруч підписана розписка від 29.02.2008 року, оригінал якої було передано ОСОБА_1 (а.с.7).
При цьому сторони домовились, що ОСОБА_2 поверне отриману у позивача у позику суму за його першою вимогою.
Починаючи з 1 січня 2016 року позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогами щодо повернення переданих у позику коштів, але до теперішнього часу Відповідачем позичені гроші не повернуто.
. В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.ст.1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Статтею 1048 ЦК України законодавець закріплює два випадки, коли договір позики вважається безоплатним, а отже, відносини позики є безоплатними. У силу закону безпроцентним вважається договір позики, укладений на суму, що не перевищує 50-кратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, між фізичними особами не у зв'язку із здійсненням ними підприємницької діяльності, а також договір позики, предметом якого є речі, визначені родовими ознаками.
Згідно з Указами Президента України від 21 листопада 1995 року № 082/95 та від 25 серпня 1996 року №762/96 неоподатковуваний мінімум доходів громадян складає 17 грн. Тобто сума, що не перевищує 50-кратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, складає 850 грн.
Крім того, в даному випадку договір позики, укладений сторонами не у зв'язку із здійсненням ними підприємницької діяльності.
Отже на договір позики, укладений між сторонами, не розповсюджуються умови закону про безоплатність, у зв'язку з чим ОСОБА_2 має сплатити на користь позивача проценти від суми позики в розмірі облікової ставки НБУ за весь час користування нею, а саме з 1 березня 2008 року по 30 січня 2017 року.
Всього сума процентів від суми позики за весь час користування нею складає 724 540,55 гривень (8-9).
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року №6-771цс15 зазначено, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України, ч.3 ст.533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).
Згідно зі ст.99 Конституції грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України).
Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, закон «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 року №959-ХІІ, декрет КМ від 19.02.1993 №15-93, закон «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 23.09.1994 №185/94-ВР.
Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Таким чином сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.
Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Отже, у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК України, та при застосуванні ст.625 ЦК України.
Оскільки, грошовий еквівалент вищевказаних грошових зобов'язань був визначений у іноземній валюті у відповідності до ч.1 ст.524 Цивільного кодексу України, суд має розрахувати суму боргу за курсом НБУ на день звернення до суду.
З огляду на положення ст.60 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідачем не надано суду жодного доказу щодо безгрошовості договору позики, зокрема доказів його звернень з питання розгляду спірних відносин щодо договору позики з позивачем шляхом кримінального судочинства.
Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст.212-216 ЦПК України, ст.ст.526, 533, 625, 1046, 1047, 1048 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) суму боргу за договором позики від 29.02.2008 року в сумі 679 806,05 гривень, плату за користування позикою в сумі 724 540,55 гривень та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 21 902, 81 гривні, а всього 1 426 249 (один мільйон чотириста двадцять шість тисяч двісті сорок дев'ять) гривень 41 копійка.
Стягнути з ОСОБА_2, (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судові витрати у розмірі 8 320 (вісім тисяч триста двадцять) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя 04.10.2017