У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.Євтушенко О.І., Карпенко С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_7 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 01 червня 1979 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року.

Із 1979 року вона спільно з відповідачем проживали у приватному будинку, розташованому за адресою: м. Київ, пров. Павленко, 5, який належав батькам відповідача. Після смерті батька відповідача у 1986 році, відповідач у 1987 році отримав у спадщину 1/4 частину вказаного будинку, та після смерті матері відповідача у 1992 році ще 3/4 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Позивачка зазначає, що за час життя батьків відповідача, вона брала участь у прибудові та утриманні будинку, власними зусиллями сторін було здійснено значне розширення домоволодіння.

Окрім того, за час перебування у шлюбі з відповідачем у 2006 році було придбано автомобіль марки «ВАЗ-21121», державний номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, ринкова вартість якого становить 46 800,00 грн.

Враховуючи викладене, з урахуванням змінених та уточнених позовних вимог, ОСОБА_6 просила визнати за нею:

право власності на 1/2 частину прибудов до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а саме: на збудовану жилу кімнату, площею 9,1 кв. м; жилу кімнату, площею 24,00 кв. м та коридор, площею 24,00 кв. м;

право власності на 1/2 частини надвірної будівлі - гараж із шлакоблоку площею 23,5 кв. м;

право власності на 1/2 частину вартості автомобіля марки «ВАЗ-21121», державний номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя та поділу автомобіля скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки ВАЗ-21121, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску, вартістю 46 000,00 грн.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності за кожним на Ѕ частину автомобіля марки ВАЗ-21121, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

У іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділ спільного майна подружжя та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про поділ автомобіля сторонами не оскаржується, тому судом касаційної інстанції не переглядається.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що будинок з надвірними спорудами та будівлями, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, отримано відповідачем у особисту приватну власність від померлих батьків на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя, а щодо поділу автомобіля, то позивачем не надано жодного належного доказу про належність подружжю транспортного засобу, а також не надано доказів щодо джерела і часу придбання його саме подружжям.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя автомобіля та його поділу та задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд апеляційної інстанції виходив із доведеності позовних вимог, так як спірний автомобіль марки ВАЗ-21121, державний номерний знак НОМЕР_1, придбаний сторонами під час перебування у шлюбі , що підтверджується отриманням відповідачем безпроцентної позики 14 квітня 2006 року та не заперечується відповідачем.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 01 червня 1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року.

Спірний будинок АДРЕСА_1 є будинком з надвірними спорудами та будівлями, який отримано відповідачем в особисту приватну власність від померлих батьків на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Першою Київською державною нотаріальною конторою від 19 лютого 1987 року (1/4 частина будинку), та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою від 06 грудня 1994 року (3/4 частини будинку).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка з 30 червня 1979 року зареєстрована та постійно проживає АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Частиною першою статті 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить стаття 62 СК України).

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_6 посилалась на те, що спірний житловий будинок, за час перебування у шлюбі з ОСОБА_7, значно збільшився у своїй площі, оскільки до житлового будинку, який до шлюбу мав загальну площу 48 кв. м, було добудовано прибудову загальною площею 130 кв. м. Крім того, в даному будинку було здійснено капітальний ремонт, а саме: збудовано новий дах; замінені вікна; проведено водопровід, каналізацію та встановлено обладнання на газове опалення; замінено електропроводку. Крім того, позивачка зазначає, що в період шлюбу були знесені старі будівлі та побудовано новий гараж і вбиральню, проведено капітальний ремонт погребу.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій вищевказаних вимог закону та обставин справи не врахували, не звернули уваги на те, що спірне домоволодіння хоча і було успадковане відповідачем від своїх батьків, однак не перевірили доводи ОСОБА_6 про те, що за час перебування сторін у шлюбі з 1979 по 2013 роки, житловий будинок збільшився у своїй площі та вартості, у зв'язку з чим не з'ясували, чи вказане збільшення відбулось за рахунок спільних грошових чи трудових витрат або затрат другого подружжя, та чи може воно бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності.

Крім того, суди не врахували, що збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення, для чого по справі необхідно було призначити судову будівельно-технічну експертизу, на проведенні якої наполягала позивачка, однак її клопотання залишилось не вирішеним, що також є порушенням норм процесуального права.

За таких обставин визнати ухвалені судові рішення законними і обґрунтованими не можна, тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, в частині відмови задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, скасувати та справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко