РІШЕННЯ

іменем України

01 червня 2017 рокуСправа №451/321/17
Провадження № 2/451/256/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О.В.

з участю секретаря судового засідання Крикавської М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Радехові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Радехівського районного суду Львівської області в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 та Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на майно.

Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 і внаслідок її смерті відкрилася спадщина. За твердженням представника позивача, до складу спадщини, окрім іншого, входило право власності на частку у розмірі 1/2 будинковолодіння АДРЕСА_1. Дане будинковолодіння належало колгоспному двору, головою якого була спадкодавець на праві особистої власності. Право власності на дане будинковолодіння належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 27 січня 1988 року. Як зазначає представник позивача, на даний час АДРЕСА_1 відповідним рішенням органу місцевого самоврядування за місцезнаходження вищезазначеного будинковолодіння була перейменована на АДРЕСА_1. За життя спадкодавець особистого розпорядження на випадок своєї смерті заповіту не залишив. Як вказує представник позивача, позивач доводився спадкодавцю рідним сином, який був єдиним спадкоємцем за законом першої черги, який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Як вказує представник позивача, 24 жовтня 2000 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом № 1853. Спадщиною, на яке було видано таке свідоцтво, було право приватної власності на землю (середню земельну частку) площею 1,15 га в умовних кадастрових гектарах у землі, яка розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області та на грошові вклади з відповідними процентами та компенсаційними нарахуваннями Ощадного банку. На даний час таке свідоцтво про право на спадщину недійсним в судовому порядку не визнавалося, а відтак є чинним. Водночас, за життя спадкодавець право власності на нерухоме майно зареєструвати в органах технічної інвентаризації не встигла. Однак, чинним на час створення нерухомого майна законодавством (Цивільним кодексом Української РСР) не було передбачено державної реєстрації речового права на нерухоме майно, в тому числі права власності. Водночас інший відповідач, ОСОБА_3, втратила право вважатися членом колгоспного двору, оскільки більш ніж протягом трирічного строку до 15 квітня 1991 року не брала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Як зазначає представник позивача, 05 грудня 2016 року відповідачем, Бишівською сільською радою Радехівського району Львівської області, було видано дублікат свідоцтва про право власності на будівлі замість втраченого свідоцтва від 27 січня 1988 року.

Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з допоміжними будівлями і спорудами (будинковолодіння) АДРЕСА_1.

Позивач до суду не з'явився, хоча була належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Однак, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.51).

Відповідач, Бишівська сільська рада Радехівського району Львівської області, до суду свого представника не направив, однак, був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Проте, подав суду заяву про розгляд справи без своєї участі, позов визнає (а.с.36).

Інший відповідач, ОСОБА_3, подала суду заяву про визнання позову (а.с.50). Крім того, даним відповідачем було подано суду додаткові письмові пояснення (а.с.53), в яких вона зазначила, що вона є дружиною позивача досить тривалий період. Однак, вона і позивач до 1992 року у житловому будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 не проживали, оскільки проживали у батьків відповідача. У даний житловий будинок позивач з відповідачем переїхали у 1992 році, де на той час проживала мати позивача ОСОБА_4, яка і була єдиним членом колгоспного двору, оскільки позивач з відповідачем до 15 квітня 1991 року у тому житловому будинку не проживали. Відповідач також зазначає, що фактично проживає у с. Бишів із 1992 року до сьогоднішнього дня. І сім'я відповідача складалася із позивача, відповідача та покійної ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняв лише позивач і оформив відповідні документи на земельні ділянки. Однак, не може оформити документи на житловий будинок, оскільки станом на 1991 рік відповідач була зареєстрована, у житловому будинку у с. Бишів, а тому ніби то вважаюся членом колгоспного двору, однак фактично відповідач не проживала у житловому будинку, а відтак не є членом колгоспного двору і на житловий будинок не претендує.

Із врахуванням наведеного, на підставі п.3 ч.1 ст.169, ч.4 ст.174 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін та на підставі представлених суду доказів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви та додані наявні в матеріалах даної справи докази на предмет відповідності вимогам належності та допустимості, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення повністю з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Бишів Радехівського району Львівської області померла ОСОБА_4 (а.с.5).

Судом також встановлено, що позивач, ОСОБА_2, доводився спадкодавцю, ОСОБА_4, рідним сином (а.с.6).

Згідно ч.1,2 ст.549 Цивільного кодексу Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.4, абз.1 п.5 Перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Пленум Верховного Суду України у п.1 своєї постанови «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року N 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив, що суди по різному тлумачать пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК та необґрунтовано застосовують правила книги шостої ЦК до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, та не враховують роз'яснення, які містяться в абз.3 п.1 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7. Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч.1 ст.555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18 грудня 2013 року у справі №6-138цс13 зазначив, що за положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

В силу вимог ч.ч.1,2 ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до абзаців першого та другого п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 (яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Судом встановлено, що позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Таким чином, на переконання суду, спірні спадкові правовідносини повинні бути врегульовані чинним на час їх виникнення нормативно-правовим актом - Цивільним кодексом Української РСР, оскільки спадщина відкрилася та була своєчасно та належним чином прийнята спадкоємцем ще до набрання чинності Цивільним кодексом України (01 січня 2004 року).

Судом встановлено, що за життя спадкодавець заповіту не складав. Таким чином, на думку суду, спадкування у спірних правовідносинах має місце саме за законом. На підтвердження даної обставини свідчить також той факт, що 24 жовтня 2000 року державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було зареєстровано в реєстрі за №1853 (а.с.7).

З огляду на те, дане свідоцтво було видано позивачу на частину майна спадкодавця без поділу такого майна на частини, то суд приходить до висновку, що саме позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті спадкодавця належним чином та у встановлений законом строк.

Водночас, згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Натомість доказів про наявність інших спадкоємців першої черги за законом, які своєчасно та належним чином прийняли спадщину після смерті спадкодавця матеріали даної справи не містять.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

В силу вимог статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Судом встановлено, що спадкодавцю за життя належало право власності на будинок АДРЕСА_1 як майно колгоспного двору. Дане право належало спадкодавцю на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого 14 травня 1991 року Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі рішення Радехівського райвиконкому № 12 від 21 січня 1988 року та рішення виконкому Бишівської сільради № 61 від 14 серпня 1990 року замість свідоцтва про право власності від 27 січня 1988 року. Дублікат даного свідоцтва було видано позивачу 05 грудня 2016 року виконавчим комітетом Бишівської сільської ради на підставі рішення виконавчого комітету Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області № 30 від 23 листопада 2016 року (а.с.8).

Судом встановлено, що у 1991 році АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Бищівської сільської ради Радехівського району Львівської області (а.с.13).

Відповідно до ст.112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

В силу вимог ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов'язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Згідно ст.124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун.

У відповідності до ст.125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу.

В силу вимог ст.126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в п.п. «г» своєї постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за правилами ст. 563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Судом також встановлено, що ані позивач, ОСОБА_2, ані відповідач ОСОБА_3, не були членами колгоспного двору, оскільки позивач з відповідачем до 15 квітня 1991 року у спірному житловому будинку не проживали. Таким чином судом встановлено, що членів у згаданому колгоспному дворі станом на 15 квітня 1991 року не було, а був лише голова ОСОБА_4, яка і набула право на такий будинок (будинковолодіння) на праві особистої власності.

Судом встановлено, що обидва відповідачі визнали повністю заявлений стороною позивача позов шляхом подання суду у письмовій формі відповідних заяв.

Положеннями ст.174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у статей 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідач та представник відповідача, який підписав заяву про визнання позову не обмежений у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії. Судом також встановлено, що визнання відповідачами позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду.

Проаналізувавши обставини справи, суд приходить до висновку про доведеність належними та допустимими доказами стороною позивача обставин, на які мало місце посилання в якості підстави своїх позовних вимог. А відтак заявлений у даній справі позивачем позов є підставним та підлягає до задоволення судом повністю.

Керуючись ст.ст.3,10,11,60,61,174,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.112,120,123-126, 524-527,529,549 ЦК УРСР, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з допоміжними будівлями і спорудами (будинковолодіння) АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.