Справа № 306/1473/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 травня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Бисаги Т. Ю., Готри Т. Ю.

з участю секретаря Сочки І. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 Мар'яни Йосипівни на рішення Свалявського районного суду від 10 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (ОСОБА_3) Мар'яни Йосипівни, третя особа - Свалявська районна державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2016 року ОСОБА_2 предявила позов до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим, що 29 березня 2006 року позивачка ОСОБА_2 подарувала своїй дочці ОСОБА_3 1/3 частину будинку по вул. Визволення, 58, в м. Свалява.

Основною умовою даного договору було довічне утримання позивачки з боку відповідачки ОСОБА_3 В силу свого похилого віку та безпорадного стану позивачка не розуміла та не усвідомлювала, який саме насправді документ вона підписала.

У звязку з цим позивачка просила визнати договір дарування 1/3 частини будинку по вул. Визволення, 58, в м. Свалява недійсним.

Рішенням Свалявського районного суду від 10 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/3 частини будинку по вул. Визволення, 58, в м. Свалява, укладений 29 березня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Свалявської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 735. Вирішено питання про судові витрати (а.с.121-122).

На це рішення відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Зазначає, що рішення місцевого суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивачка усвідомлювала правову природу правочину та мала намір подарувати будинок саме доньці, їй було розяснено права та наслідки даного правочину, жодних порушень при укладенні даного договору допущено не було. Позивачка самостійно збирала необхідні документи, чітко розуміла що підписує та бажала укласти саме договір дарування, свідомо висловила свою волю та розуміла наслідки. Відповідачка просить дане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник відповідачки скаргу підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що підстав для задоволення вимог позивачки немає, факт помилки не доведено. Звернув увагу на те, що в апеляційній інстанції позивачка та її представники посилаються на обставини, з якими позов не повязано.

Позивачка та її представники проти скарги заперечили та просили відхилити. Позивачка пояснила, що нею було підписано договір, який вона вважала договором довічного утримання з дочкою ОСОБА_2 Іншого житла вона немає. Протягом певного часу проблем не було, однак у подальшому дочка почала проживати зі своїм колишнім чоловіком. Наразі позивачка вважає, що залишилася без житла. На час укладення ос пореного договору позивачка мала 60 років, сторонньої допомоги не потребувала, навіть здійснювала догляд за іншими особами, однак думала про свою старість, довіряла дочці, договір підписувала, не читаючи.

Представник позивачки ОСОБА_5 вказав, що фактично відповідачка ввела в оману його довірительку і не виключає, що вона підписала інший договір, а той, що є у справі є підроблений. Отже, суд першої інстанції ухвалив правильне рішення.

Цей представник заявив у суді апеляційної інстанції клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, стверджуючи що оспорюваний договір не було підписано його довірителькою, однак це клопотання було відхилено, оскільки таке не заявлялося в суді першої інстанції, а також тому, що позов про визнання договору недійсним було заявлено з підстав того, що він був укладений під впливом помилки, а не тому, що був підписаний іншою особою.

Представник позивачки ОСОБА_6 скаргу також не визнала, вказала на те, що її довірителька є особою похилого віку і фактично залишилася без житла, просила суд зобовязати орган місцевого самоврядування надати її довірительці тимчасове житло.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_2 помилилася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після укладення договору дарування, оскільки погоджувалася передати частину нерухомого майна лише за умови довічного утримання.

Такі висновки місцевого суду є помилковими, не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені належними та достатніми доказами. Вказане є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог (п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України).

У справі встановлено, що 29 березня 2006 року між ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3 було укладено договір дарування.

За умовами цього договору ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 отримала в дар 1/3 частину будинку по вул. Визволення, 58, в м. Свалява.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним позивачка зазначила, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла та не усвідомлювала, який саме насправді документ вона підписала.

Однак, переконливих доказів на підтвердження своїх вимог не надала. Навпаки, відповідачка вказала, що позивачка самостійно збирала необхідні документи, чітко розуміла, що підписує та бажала укласти саме договір дарування, свідомо висловила свою волю та розуміла наслідки. Позивачка усвідомлювала правову природу правочину та мала намір подарувати будинок саме доньці, їй було розяснено права та наслідки даного правочину, жодних порушень при укладенні даного договору допущено не було.

Доказів безпорадного стану позивачки в матеріалах справи немає. На час укладення договору дарування (2006 рік) позивачці було 60 років, а отже вона розуміла та усвідомлювала, що робить. Доказів про наявність у позивачки будь-яких захворювань, які б свідчили, що позивачка не могла належним чином усвідомлювати свої дії, в матеріалах справи немає

Той факт, що позивачка продовжувала оплачувати комунальні послуги за будинок та його ремонт, не свідчить про те, що вона не розуміла значення укладеного нею правочину, оскільки, як до укладення договору, так і після цього обидві сторони продовжували спільно проживати у будинку як мати та донька. Крім того, колегія враховує й ту обставину, що в іншій судовій справі, яка розглядалася у порядку цивільного судочинства (№306/1757/13-ц), позивачка діяла в якості представника своєї доньки саме як власника будинку (а.с.210-231).

Той факт, що у подальшому відносини сторін погіршилися, про що свідчать неодноразові звернення позивачки до правоохоронних органів, не є підставою вважати, що у момент його укладення оспореного договору дарування позивачка помилилася щодо його природи.

За цих обставин в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 309, ст.ст.313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Мар'яни Йосипівни задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду від 10 жовтня 2016 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (ОСОБА_3) Мар'яни Йосипівни про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий:

Судді: