Провадження № 2/761/791/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія» Україна», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину, згідно якого просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 20 009 грн. 64 коп., з яких 8 009 грн. 64 коп. - витрати на поховання, 12 000 грн. 00 коп. - витрати на правову допомогу, а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. 00 коп.

Разом з тим, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 21.02.2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину, в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в сумі 12 000 грн. 00 коп. було залишено без розгляду, за заявою позивачки.

В свою чергу, позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 8 009 грн. 64 коп. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. 00 коп., обґрунтовано тим, що 25.12.2014 року приблизно о 15 годині відповідач, керуючи належним йому на праві власності малотоннажним вантажним автомобілем «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1, здійснюючи виїзд заднім ходом з двору будинку АДРЕСА_1 порушив п.п. 2.3 «б», 10.9 Правил дорожнього руху України, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху, та під час руху заднім ходом по дворовій ділянці дороги задньою частиною скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3, який є батьком позивачки.

Вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 15.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 17.02.2016 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів.

Водночас, позивачка вказує, що внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, їй було завдано матеріальну та моральну шкоду, яка полягає в наступному.

Так, позивачка зазначає, що внаслідок вищезазначеної ДТП її батько - ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, з приводу лікування яких з 22.12.2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні політравми в Комунальної міської клінічної лікарні №17.

При цьому, як стверджує позивачка в своєму позові, наслідки автотранспортної пригоди спровокували загострення в ОСОБА_3 хронічних хвороб, у зв'язку з чим ІНФОРМАЦІЯ_1 року останній помер.

На підставі викладеного, та посилаючись на те, що в результаті смерті батька їй довелося вистачати значні кошти на поховання останнього, позивачка просить стягнути з відповідача суму завданих їй матеріальних збитків у розмірі 8 009 грн. 64 коп.

Крім того, вчинення відповідачем протиправних дій також призвело до душевних страждань позивачки, які вона пов'язує з особистими переживаннями, спричиненими, перш за все, хвилюванням за здоров'я батька, а також необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм життя та цілими днями проводити у лікувальному закладі задля постійного догляду за батьком, який, в свою чергу, вже не міг самостійно вживати їжу, вставати з ліжка, ходити та обслуговувати себе.

У зв'язку з зазначеним, а також враховуючи те, що вищенаведені обставини викликали у позивачки погіршення стану здоров'я та призвели до порушення її нормальних життєвих зв'язків, розмір завданої моральної шкоди оцінений останньою у 100 000 грн. 00 коп.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просила задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому, представник позивачки ОСОБА_4 також була допитана у судовому засідання в якості свідка.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. При цьому, обґрунтовуючи свої заперечення, представник відповідача зауважив, що твердження позивачки стосовно вини ОСОБА_2 в смерті її батька спростовуються висновками проведеної в рамках досудового розслідування судово-медичної експертизи, за результатами якої встановлено, що отримані тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_3 не мають прямого причинно-наслідкового зв'язку з настанням смерті, яка, в свою чергу, настала від хронічної ішемічної хвороби серця. Крім того, на думку сторони відповідача, відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, в силу положень ЦК України та ЗУ «Про Про обов'язкове страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладається на страховика відповідача, а саме - ПАТ «СК «Україна».

Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія» Україна», яке усною ухвалою суду від 21.02.2017 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, в судове засідання свого представника не направило, про час та місце розгляду справи було повідомлено належним чином, про причини неявки свого представники суд не повідомило.

Також, в судовому засіданні, яке відбулося 16.05.2017 року, в якості свідків було допитано ОСОБА_6 та саму позивачку ОСОБА_4, за її згодою, які, серед іншого, підтвердили ті обставини, на які позивачка посилається в своєму позові, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, а також показання свідків, дослідивши зібрані в матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 25.12.2014 року приблизно о 15 годині відповідач, керуючи належним йому на праві власності малотоннажним вантажним автомобілем «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1, здійснюючи виїзд заднім ходом з двору будинку АДРЕСА_1 порушив п.п. 2.3 «б», 10.9 Правил дорожнього руху України, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху, та під час руху заднім ходом по дворовій ділянці дороги задньою частиною скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3, який є батьком позивачки.

Вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 15.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 17.02.2016 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів.

В свою чергу, відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 своєї постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає.

Звертаючись з позовом до суду, позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги до ОСОБА_2 в частині відшкодування матеріальної шкоди, посилається на те, що наслідки автотранспортної пригоди, в якій її батько - ОСОБА_3 зазнав тілесні ушкодження середньої тяжкості, також спровокували загострення в нього хронічних хвороб, у зв'язку з чим останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Так, згідно ст. 56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушення шкоди в порядку, передбаченому законом.

У відповідності до ст. 128 КПК України, особа, яка пред'явила цивільний позову в кримінальному процесі, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства.

При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 року по справі №6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Тобто, потерпіла особа вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування.

Положеннями ч.1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно приписів ст. 1188 ЦК України, завдана шкода при взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується винною особою.

Частиною 1 ст. 1201 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Між тим, в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року за №6 роз'яснено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

При цьому, згідно з вимогами ст.ст. 57 - 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається зі змісту Вироку Шевченківського районного суду м.Києва від 15.12.2015 року, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, спричиненої з вини відповідача, батько позивачки отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

В той же час, згідно Висновку експерта №556 від 12.03.2015 року всі виявлені при судово-медичній експертизі ушкодження не мають прямого причинно-наслідкового зв'язку з настанням смерті ОСОБА_3 Смерть ОСОБА_3 настала від хронічної ішемічної хвороби серця, яка ускладнилися повторним рецидивуючим інфарктом міокарда з розвитком сердечної недостатності.

З огляду на вищевказані положення законодавства, а також враховуючи висновки проведеної в рамках досудового розслідування судово-медичної експертизи, суд вважає вимоги позивачки про відшкодування за рахунок відповідача збитків, які пов'язані з понесеними нею витратами на поховання батька, безпідставними, а тому відмовляє у їх задоволенні за недоведеністю.

Разом з тим, щодо позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Приписами ч.ч. 3, 4 ст. 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Як роз'яснено в п.п. 3,5,9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, в тому числі й показання свідків стосовно завданої позивачці моральної шкоди, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди, яку вона зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я її батька за наслідками дій відповідача, визнаного вироком суду винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Однак, враховуючи усі встановлені судом по справі обставини, суд, знаходить суму моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. 00 коп. занадто завищеною, та такою, що не відповідає ступеню перенесених позивачкою страждань, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. 00 коп.

Також, в порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в сумі 1378 грн. 00 коп.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 64, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія» Україна», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок скоєння злочину - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В решті вимог позов задоволенню не підлягає.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: