Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

Справа № 185/10422/16-ц

Провадження № 2/185/1109/17

27 квітня 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий суддя Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу і стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

26.12.2016 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив визнати недійсним договір Фінансового лізингу № 00308 від 13.06.2016 року, укладений між позивачем та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», стягнути з ТОВ «Соул-Україна» сплачені кошти в сумі 19 000 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що 13 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» було укладено договір Фінансового лізингу № 00308 від 13.06.2016 року з додатками, відповідно до умов якого відповідач бере на себе зобов'язання придбати у власність та передати позивачу у користування позивачу транспортний засіб марки ВАЗ 2115, а позивач в свою чергу зобовязувався сплачувати відповідні платежі, визначені договором.

В той же день позивачем було сплачено рахунок на суму 19 000 грн., але предмет договору позивачу так і не був переданий.

Позивач зазначає, що уважно перечитавши вдома договір і ознайомившись з його умовами він зрозумів, що умови цього договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача, у звязку із чим він 14 червня 2016 року звернувся із заявою про розірвання договору, на що отримав згоду відповідача, однак без повернення сплачених грошових коштів. Листом від 20 липня 2016 року відповідач повідомив позивачу про те, що договір вважається розірваним, від одноразової сплати за оформлення договору позивачу повернуть 20 % згідно з пунктом 12.1 статті 12 договору, яким це передбачено, а також просив надати повні банківські реквізити для перерахування позивачу коштів.

Позивач вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача.

Так, за умовами вищезазначеного договору до отримання автомобіля позивач мав сплатити відповідачу не менше половини його вартості, а саме аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу впродовж 1-го місяця з моменту підписання договору, після сплачувати 20% річних на залишок обсягу фінансування, як винагороду Лізингодавцю п. 10.1. статті 10, відшкодовувати вартість предмета лізингу та платіж за оформлення договору. Такі умови позивач вважає несправедливими, а обовязок сплатити 50 % вартості автомобіля у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії, як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня.

Позивач зазначає, що ТОВ «Соул-Україна» не має ліцензії на надання послуг в сфері ринків фінансових послуг відповідно до умов Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умови договору фінансового лізингу від 13 червня 2016 року з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять обмежені права Лізингоодержувача як споживача послуг.

Позивач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав заяву про розгляд справи без його присутності, наполягав на задоволенні позову, спираючись на доводи, викладені у позовній заяві.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позову слід задовольнити частковоза наступних підстав.

Між позивачем ОСОБА_1, як лізингоодержувачем, та відповідачем ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», як лізингодавцем, 13.06.2016 р було підписано договір № 00308 фінансового лізингу та Додаток № 1 до нього (далі Договір). Умовами Договору передбачено зобовязання відповідача придбати у власність предмет лізингу автомобіль марки ВАЗ 2115 comfort 21154-110-30 V-1,6. вартістю 190 000, 00 грн. та передати його у користування позивачеві на умовах договору.

13.06.2016 р. позивачем було сплачено відповідачу 19 000, 00 грн. за квитанцією ПАТ КБ "ПриватБанк" № 0.0.566439438.1 від 13.06.2016 року.

Відповідно до ст. 202, 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до приписів ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ч.1 ст.203 ЦК України угода визнається недійсною у разі коли вона суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг».

Положення ч.1 ст.216 ЦК України передбачають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.1,2 ст.806 ЦК України).

За змістом ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Спірний договір, предметом якого є транспортний засіб автомобіль марки ВАЗ 2115, а сторонами договору фізична особа (позивач ОСОБА_1В.) і юридична особа (відповідач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», всупереч вимогам ст.799 ЦК України не було укладено в нотаріальній формі, а тому в силу положень ст.220 цього ж Кодексу такий договір є нікчемним.

За ст.204 ЦК України правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Таким чином, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Згідно ч.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою, а суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" від 12.06.2009 N 5 зазначено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Вимога про визнання Договору недійсним не ґрунтується на законі, оскільки його недійсність вже встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі, за законом, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За встановлених судом обставин справи та відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого в ст.11 ЦПК України, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги позивача, про визнання спірного договору недійсним, а вимогу про стягнення сплачених позивачем відповідачу коштів у сумі 40 000 грн. задовольняє.

Оцінюючи інші доводи позивача, суд враховує, що згідно п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Згідно 13 п. 2.1. Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України № 21 від 22.01.2004 р. юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу, а також за наявності: - довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Відповідно до п. 1.3.1. Положення, фінансова послуга з фінансового лізингу (послуга з фінансового лізингу) операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Проте, згідно відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач має право надавати послуги з фінансового лізингу, тому суд не погоджується із доводами позивача про те, що на момент вчинення спірного правочину відповідач не володів належним обсягом цивільної дієздатності, оскільки не мав права на укладення спірного договору фінансового лізингу без відповідної ліцензії.

Щодо решти доводів позивача, як їх викладено в обґрунтування позовних вимог суд також виходить із того, що відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень ("Проніна проти України", рішення від 18.07.2006, N 63566/00, п. 23; "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, Серія A, N 303-A, § 29).

Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ст. ст. 3-4, 6-8, 10-11, 15, 59-60, 79, 88, 109, 208-209, 212-215, 218, 224-226, 232, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Соул-Україна" на користь ОСОБА_1 19 000, 00 (девятнадцять тисяч) грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Соул-Україна" в дохід держави судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем у десятиденний строк з моменту отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Позивачем рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяті днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій