Справа № 390/1084/17
Провадження № 2/390/524/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"26" вересня 2017 р. Кіровоградський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Пасічника Д. І.,

при секретарі - Рац М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31.03.2017 року сторонами укладено договір фінансового лізингу №746, згідно якого ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавець зобов'язалися придбати у свою власність предмет лізингу, яким є транспортний засіб Geely Emgrand 7 FL Standard та передати його у користування ОСОБА_1, як лізингоотримувачу на строк та умовах передбачених вказаним договором, а ОСОБА_1 зобов'язалася до отримання предмета лізингу сплатити передбачені договором платежі, прийняти та належним чином використовувати предмет лізингу за призначенням, у встановлені терміни та в повному обсязі сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. На виконання умов договору позивач 31.03.2017 року сплатила на рахунок відповідача кошти в сумі 25 000 грн., як оплата за товари і послуги. ТОВ «Єврокар Україна» порушили права ОСОБА_1, як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосували нечесну підприємницьку діяльність, надавши позивачу спочатку додаток №1 до договору в якому містилась інформація щодо автомобіля ВАЗ-2170 Priora та його ціна, що складала 120 000 грн., який ОСОБА_1 мала намір придбати, однак відповідно до спірного договору предметом лізингу є автомобіль Geely Emgrand 7 FL Standard, який коштує 319 900 грн. ТОВ «Єврокар Україна» завірили ОСОБА_1, що договір фінансового лізингу від №746 від 31.03.2017 року є попереднім договором і в подальшому їй буде надано вірний договір і необхідно зачекати деякий час для доставки автомобіля. Через три дні, ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність доплатити 62 000 грн., проте позивач відмовилась та згідно п.12.1 відповідного договору звернулася до відповідача рекомендованим листом із заявою про намір розірвати договір фінансового лізингу від №746 від 31.03.2017 року. На, що ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Єврокар Україна» відповідь про те, що сплачені кошти в сумі 25 000 грн., згідно п.9.6. договору зараховані, як комісія за організацію договору і поверненню не підлягають. Вказані умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу позивач вважає такими, що порушують її права, як споживача, оскільки відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умова щодо неповернення коштів на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням договору, є несправедливою умовою договору. Крім того, позивач вказує на те, що умови укладеного з відповідачем договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству, оскільки у договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару; звужені обов'язки лізингодавця та розширені його права відповідно до п.3.1 та 3.2 ст.3 спірного договору. Також, договір не містить положень дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності. Під час укладення договору позивача було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, також договір нотаріально не посвідчений, а тому позивач вважає, що такий договір є недійсним, і відповідач зобов'язаний повернути позивачу сплачені кошти, які позивач перерахував відповідачу на виконання умов договору.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явилися, проте надали суду письмові заяви в яких просили розглянути справу без їх участі, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач свого представника у судове засідання не направили, причину неявки суду не повідомили, повідомлені про час і місце судового розгляду в установленому законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 638 ЦК України вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно ст.215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно ст.203 ч.ч.1-3,5-6 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що 31.03.2017 року між сторонами по справі було укладено договір фінансового лізингу №746, відповідно до умов якого, ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавець зобов'язалися придбати у свою власність предмет лізингу, яким є транспортний засіб Geely Emgrand 7 FL Standard та передати його у користування ОСОБА_1, як лізингоотримувачу на строк та умовах передбачених вказаним договором, а ОСОБА_1 зобов'язалася до отримання предмета лізингу сплатити передбачені договором платежі, прийняти та належним чином використовувати предмет лізингу за призначенням, у встановлені терміни та в повному обсязі сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові та інші платежі.

31.03.2017 року ОСОБА_1 сплатила на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» комісію за організацію по договору фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року в сумі 25 000 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.736943172.1.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, ОСОБА_1 направила на адресу ТОВ «Єврокар Україна» заяву щодо розірвання договору фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року, яку вручено 05.04.2017 року представнику ТОВ «Єврокар Україна» за довіреністю.

Листом ТОВ «Єврокар Україна» №530 від 04.05.2017 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до договору фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року ОСОБА_1 сплатила кошти сумі 25 000 грн., які згідно п.9.6. договору, зараховані як комісія за організацію договору та згідно ст.12 п.12.1 комісія за організацію договору не повертається.

Відповідно до п.11.3 Договору фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати позивачем, як лізингоодержувачем, всіх платежів, передбачених даним договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати відповідач, як лізингодавець, у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію Договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, з урахуванням умов, викладених у п.1.7 ст.1 даного Договору.

Згідно п.п.8.1, 8.2 Договору лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватись в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату оплати. Вартість предмета лізингу на момент укладення Договору становить 11 761,03 доларів США, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 319 900 грн.

У відповідності до п.9.1 Договору комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 7%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії договору, не залежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до даного договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

Згідно визначених у Договорі термінів, комісія за організацію Договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, пов'язані з пошуком предмету лізингу. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному Договорі та Додатку №1 до Договору і становить 7% вартості предмета лізингу.

Крім того, за змістом п.п.9.2, 9.6, 9.7 Договору, лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу сплачуються кошти у наступному порядку: комісія за організацію Договору; авансовий платіж, який складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23% від вартості предмета лізингу, зазначеного в Договорі та у Додатку №1 до даного Договору; комісія за передачу предмета лізингу одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу, вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу; у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.п.9.4, 9.5 ст.9 даного Договору.

Відповідно до п.п.3.3.1 Договору позивач зобов'язувався до отримання предмету лізингу на умовах та у порядку, передбаченим договором, сплатити передбачені Договором, платежі.

Згідно визначених у Договорі термінів, лізингові платежі всі види платежів, передбачених даним Договором.

Статтею 10 Договору передбачено також сплату лізингоодержувачем лізингових періодичних платежів, у відповідності до п.п.10.1, 10.3 лізинговий періодичний платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до Графіку сплати лізингових періодичних платежів (Додаток №3 до Договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 20% річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісію за супроводження договору в розмірі 6%. На момент укладення даного договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу становить 261,14 доларів США, що відповідно становить 7 375 грн.

Відповідно до ч.3 п.п.2-4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Відповідно до ч.ч.2, 5, 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним; у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні, або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Аналізуючи дану норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зі змісту укладеного між сторонами договору, зокрема ст.12 «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу» судом встановлено, що згідно п.12.1 лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та п.4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, повідомивши про це лізингодавця у письмовій формі із зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається.

Пунктом 12.2 Договору передбачено, що лізингодавець має право розірвати спірний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено в п.9.3 даного договору, про що повідомляє лізингоодержувача в письмовій формі. В такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, про що зазначалося вище, комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток вартості предмету лізингу у розмірі 7%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу, що зазначено у п.9.1 Договору.

За визначенням термінів у Договорі, комісія за організацію Договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, пов'язані з пошуком предмету лізингу.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З урахуванням викладеного, судом по справі встановлено, що комісія за організацію договору є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 7% від вартості предмета лізингу і ТОВ «Єврокар Україна» не обґрунтовано співмірності розміру платежу за організацію договору фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року, як виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а тому неповернення цих коштів суперечить п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином суд приходить до висновку, що п.12.1 Договору, який передбачає право відповідача не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, як споживачем, у разі його відмови виконати договір, а саме: комісії за організацію Договору у розмірі 25 000 грн., порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди позивачу, як споживачеві, а тому зазначена в п.12.1 умова Договору є несправедливою в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, зазначена вище ст.12 Договору передбачає відповідальність позивача, як лізингоодержувача, перед відповідачем, як лізингодавцем, за: несвоєчасне внесення лізингових платежів - у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України та проценти за користування чужими коштами у розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів (п.12.5); використання предмета лізингу не за призначенням, невиконання обов'язку з утримання відповідно до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника, неподання інформації про стан та місцезнаходження предмета лізингу у виді штрафу у розмірі 3% від загальної вартості предмета лізингу за кожний випадок такого порушення (п.12.6); створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу у виді штрафу у розмірі 5 % від загальної вартості предмета лізингу за кожен випадок такого порушення (п.12.7); невиконання фінансових зобов'язань за Договором у виді стягнення заборгованості, що утворилась на день стягнення, та повернення предмета лізингу у судовому та/або безспірному порядку (п.12.10); затримку повернення предмета лізингу у виді штрафу в розмірі 10% від вартості предмета лізингу з урахуванням амортизації (п.12.11); невиконання або неналежне виконання умов договору, в результаті якого порушені майнові інтереси або ділова репутація лізингодавця у виді відшкодування збитків у повному обсязі (п.12.13); необґрунтовану відмову від прийняття предмета лізингу у виді неустойки (штрафу) у розмірі 10% від вартості предмету лізингу (12.14).

Таким чином, передбачаючи підстави відповідальності позивача, як лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушенням ним умов укладеного Договору, останній, натомість, не передбачає жодної відповідальності відповідача ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавця, за невиконання або неналежне виконання Договору, у зв'язку з чим суд, виходячи із положень п.2 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» приходить до висновку, що умови, передбачені ст.12 Договору є несправедливими, оскільки не передбачають (виключають) права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання ним договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року містить несправедливі умови, які полягають: у виключенні та обмеженні права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця, яким є ТОВ «Єврокар Україна» у разі невиконання чи неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (ст.12 Договору), зокрема, щодо встановлення відповідальності лізингодавця за неналежне виконання обов'язків з передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, і одночасно значно розширені права лізингодавця, в порівнянні з тими, які передбачені ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» (п.п.3.2.1, 3.2.7 Договору).

Судом також встановлено, що недоліки предмета лізингу, що виникли у гарантійний строк експлуатації в результаті гарантійних випадків, не з вини лізингоодержувача, усуваються уповноваженим на те виконавцем робіт з технічного сервісу коштом продавця (п.6.4 Договору).

Відповідно до ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Проаналізувавши договір фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року укладений між сторонами, суд дійшов висновку, що спірний договір має ознаки непрямого лізингу, оскільки позивач, як лізингоодержувач, не подавав відповідачу, як лізингодавцю, письмової заяви із зазначенням назви продавця (постачальника), тобто лізингодавець мав придбати товар у невизначеного лізингоодержувачем продавця.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за Договором здійснив відповідач, і в ньому відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, п.6.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності за гарантійними зобов'язаннями стосовно предмета лізингу (його якості, комплектності, справності та інше) суперечить положенням ст.808 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Крім того, згідно п.4 ч.1, ч.2 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Згідно зі п.5 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг є різновидом фінансових послуг.

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. З огляду на викладене, під час розгляду справи відповідачем не доведено, а судом, на підставі досліджених в судовому засіданні письмових доказів, не встановлено наявності у ТОВ «Єврокар Україна» ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) всупереч вимогам законодавства.

Також, відповідно до ч.1 та ч.2 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України договір фінансового лізингу за своєю природою є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч.2 ст.799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені ст.216 ЦК України. Положення ст.216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Стаття 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року та від .18.01.2017 року по справах № 6-2766цс15 та № 6-648цс16, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що комісія за організацію договору є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 7% від вартості предмета лізингу і ТОВ «Єврокар Україна» не обґрунтовано співмірності розміру платежу за організацію договору фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року, як виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а тому неповернення цих коштів суперечить п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 12.1 Договору передбачає право відповідача не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, як споживачем, у разі його відмови виконати договір, а саме: комісії за організацію Договору у розмірі 25 000 грн., порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди позивачу, як споживачеві. Також, договір передбачає підстави відповідальності позивача, як лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушенням умов укладеного договору, натомість, договір не передбачає жодної відповідальності ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавця, за невиконання або неналежне виконання договору, у зв'язку з чим суд, виходячи із положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» приходить до висновку, що умови, передбачені ст.12 Договору є несправедливими, оскільки не передбачають (виключають) права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання ним договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника). Крім того, вибір продавця предмета лізингу за Договором здійснив відповідач, і в ньому відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, п.6.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності за гарантійними зобов'язаннями стосовно предмета лізингу (його якості, комплектності, справності та інше) суперечить положенням ст.808 ЦК України.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що договір фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» містить умови договору, що кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1280 грн., що відповідає вимогам ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 216, 220, 227, 628, 638, 760, 799, 806, 808 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.4, 5, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 10, 11, 60, 83, 88, 197, 209, 212- 215, 224-226 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, кошти в сумі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) грн., які були сплачені відповідно до договору фінансового лізингу №746 від 31.03.2017 року.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (що знаходиться за юридичною адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9 корп. 57, офіс 57/1; ; МФО 380805) на користь держави судовий збір у сумі 1280 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя