АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №760/3089/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання наказів незаконними, визнання звільнення протиправним та поновлення на роботі,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/6427/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання наказів незаконними, визнання звільнення протиправним та поновлення на роботі.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначають, що суд першої інстанції проігнорував доводи позивача про те, що він фактично не був поновлений на посаді директора. Вказують, що наказ про поновлення позивача на роботі від 23 серпня 2012 року є незаконним, оскільки такий наказ видано на підставі неіснуючих судових рішень, а така посада як «директор» була відсутня у штатному розписі інституту. Зазначають, що наказ про звільнення ОСОБА_1 від 27 вересня 2012 року також є незаконним. Вказують, що відповідач не мав законних повноважень в односторонньому порядку ухвалювати рішення про розірвання контракту та звільнення позивача із займаної посади. На їх думку, суд першої інстанції порушив норму процесуального права, а саме ст. 212 ЦПК України, не здійснивши належну оцінку доказів, і не навівши мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті в оскаржуваному рішенні. Також, звертають увагу на те, що суд порушив вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Союзу з прав людини».

В судове засідання ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, представник Міністерства аграрної політики та продовольства України не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи сторони повідомлені належним чином. ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що він зайнятий в іншому процесі, як адвокат, ОСОБА_1 погано себе почуває та не зможе з'явитися в судове засідання. Проте, до клопотання заявником не було надано жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, при цьому, позиція ОСОБА_1 та ОСОБА_2 викладені в апеляційній скарзі. Тому, колегія суддів відмовила в задоволенні поданого клопотання про відкладення розгляду справи та відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, інших учасників судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31 липня 2007 року між Міністерством аграрної політики України та ОСОБА_1 укладено контракт відповідно до умов якого, ОСОБА_1 призначається на посаду директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу на термін з 27 серпня 2007 року по 27 серпня 2012 року (т., а.с.14-21).

Наказом Міністерства аграрної політики України № 183-п від 27 серпня 2007 року ОСОБА_1 призначено по контракту на посаду директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу строком на п'ять років з 27 серпня 2007 року по 27 серпня 2012 року (т.1, а.с.22).

Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики України № 96-п від 12 травня 2010 року розірвано контракт від 27 серпня 2007 року № 4216 та звільнено ОСОБА_1 13 травня 2010 року з посади директора за невиконання умов контракту підпункту л) п. 26 (у разі невиконання наказів Міністерства) згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України (т.1, а.с.23).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2011 року ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Українського науково-дослідницького інституту продуктивності агропромислового комплексу Міністерства аграрної політики (т.1, а.с.24-27).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 вересня 2011 року надано роз'яснення рішення суду в частині поновлення позивача на роботі з 12 травня 2010 року (т.1, а.с.129-141).

Згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 167-п від 23 серпня 2012 року ОСОБА_1 поновлено з 23 серпня 2012 року на посаді директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового розвитку. Підстава - рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2012 року (т.1, а.с.28).

27 серпня 2012 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового розвитку в зв'язку з закінченням строку дії контракту від 27 серпня 2007 року, реєстраційний № 4216, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України (т.1, а.с.29).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року зобов'язано Міністерство аграрної політики та продовольства України змінити наказ № 167-п від 23 серпня 2012 року в частині дати поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Українського науково-дослідницького інституту продуктивності агропромислового комплексу Міністерства аграрної політики та продовольства України, зазначивши дату поновлення - 12 травня 2010 року.

Наказом Міністерства № 119-п від 01 липня 2013 року внесено зміни в наказ від 23 серпня 2012 року № 167-п у частині дати поновлення ОСОБА_1 на посаді директора інституту 12 травня 2010 року на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2011 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати незаконним наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 серпня 2012 року № 167-п про поновлення його на роботі; визнати незаконним наказ Міністерства аграрної політики та продовольства у України від 27 серпня 2012 року № 171-п про його звільнення; визнати протиправним звільнення його з посади директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу, здійсненого на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27 серпня 2012 року № 171-п; негайно поновити його на посаді директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу з 27 серпня 2012 року.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що відповідачем був порушений порядок звільнення в зв'язку з невиконанням судового рішення про поновлення на роботі та наступним незаконним звільненням. Він не був повідомлений про поновлення на посаді директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу, фактично не був поновлений на роботі - не допущений на своє робоче місце і не міг виконувати повноваження директора інституту. Йому не була надана та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи, він не був ознайомлений з наказом від 27 серпня 2012 року про його звільнення, не існувало наказу відповідача про поновлення його на роботі з дати видання наказу про незаконне звільнення - з 12 травня 2010 року, до прийняття рішення про звільнення 27 серпня 2012 року відповідач не визначив йому робоче місце як для директора інституту та не забезпечив його необхідними для роботи засобами, що існували до незаконного звільнення. Крім того, в день звільнення відповідач всупереч вимогам ст. 47 КЗпП України не видав йому належно оформлену трудову книжку та не вручив копію наказу про звільнення з роботи. Зазначав, що посаду директора інституту було змінено на посаду генерального директора зі збільшенням обсягу управлінських повноважень. Разом з тим, приймаючи рішення про фактичну ліквідацію посади директора та про утворення нової посади генерального директора, відповідач всупереч вимогам ч. 2 ст. 40, ч. 1 ст. 42, частин 1, 3 ст. 49-2, ч. 3 ст. 32 КЗпП України не попередив його про звільнення в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці інституту за 2 місяці. Йому не запропонували іншу роботу, позбавили можливості реалізації переважного права на залишення на роботі, не вирішували питання про можливість/неможливість переведення його (за його згодою) на іншу роботу, не повідомили про зміну істотних умов праці за 2 місяці.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як було встановлено, ОСОБА_1 працював на посаді директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу на підставі контракту від 31 липня 2007 року.

Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Пунктом 2 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може укладатись на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п.3 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року, наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладання з ним контракту.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і з статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Відповідно до умов контракту від 31 липня 2007 року, контракт укладено строком на 5 років до 27 серпня 2012 року. У п.п. «а» п. 25 контракту зазначено, що цей контракт припиняється після закінчення терміну дії контракту (т.1, а.с.20).

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 був правомірно звільнений з посади директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу з 27 серпня 2012 року на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства у України від 27 серпня 2012 року № 171-п відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірним його звільнення, визнання незаконним вказаного наказу та поновлення його на роботі. Позивачем не доведено підстав для визнання незаконним вказаного наказу.

Також, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог позивача про визнання незаконним наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 серпня 2012 року № 167-п про поновлення його на роботі, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, вказаний наказ про поновлення позивача на роботі було винесено на підставі рішення суду про поновлення його на роботі. В подальшому Наказом Міністерства № 119-п від 01 липня 2013 року внесено зміни в наказ від 23 серпня 2012 року № 167-п у частині дати поновлення ОСОБА_1 на посаді директора інституту 12 травня 2010 року.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 та його представника на те, що його фактично не було поновлено на роботі, не допущено до роботи, а така посада як директор була відсутня у штатному розписі інституту, оскільки такі посилання не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Згідно законодавства, чинного на час винесення оспорюваних наказів, працівник вважався поновленим на роботі з моменту винесення роботодавцем наказу про поновлення його на роботі, а не з фактичного допущення його до роботи. Після того, як ОСОБА_1 був поновлений на роботі згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 серпня 2012 року № 167-п, він був повторно звільнений на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства у України від 27 серпня 2012 року № 171-п. Тому, оскарження правомірності винесення наказу від 23 серпня 2012 року № 167-п не впливає на обсяг його трудових прав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.368 ЦПК України за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається виконавчий лист. Згідно за ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Дане положення Закону також закріплено в ст.367 ЦПК України.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст.61 ЦПК України).

Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 08.11.2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу Міністерства аграрної політики та продовольства України про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, скасування наказу про звільнення, зобов'язання вчинити дії, виконавчий лист у справі про поновлення на роботі на підставі рішення Апеляційного суду м.Києва від 05.07.2011, яке набрало законної сили після його проголошення, був отриманий позивачем за спливом значного часу, лише 13 січня 2012 року. Про допуск до роботи ОСОБА_7 вперше завернувся до відповідача із заявою лише 01.08.2013 року, при цьому не безпосередньо, а направивши заяву поштою з повідомлення про вручення, що свідчить про те, що позивач не використав своє право отримати виконавчий лист для поновлення на роботі для вчасного звернення до виконання рішення суду та допуску його до роботи у розумний строк до закінчення дії контракту, зволікав з отриманням виконавчого листа, що виключає вину відповідачів в затримці виконання рішення суду та допуску працівника до виконання обов'язків. Незгода позивача щодо зазначення в наказі дати, з якої його поновлено на роботі, та звернення до суду з відповідним позовом не становило перешкод ОСОБА_1 приступити до виконання обов'язків після прийняття рішення Апеляційним судом м.Києва 05 липня 2011 року. (т.1, а.с.129-134).

Припинення трудового договору після закінчення строку трудового договору не передбачає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення саме строкового договору ОСОБА_7 вже виявив, коли писав заяву про прийняття його на роботу за строковим трудовим договором. Орган управління майном не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє вивільнення. Рішення судів про поновлення ОСОБА_7 на роботі з 12 травня 2010 року, а також накази Мінагрополітики України від 23 серпня 2012 року та від 01 липня 2013 року не зупиняли дію контракту, а лише поновлювали трудові права позивача в межах дії контракту.

Відмовляючи в задоволенні вимог про скасування наказу № 171-п від 27.08.2012 про звільнення позивача з посади директора у зв'язку з закінчення строку дії контракту суд вважав даний наказ таким, що відповідає положенням п.2 ст.36 КЗпП України.

Також, є безпідставними посилання апелянта на порушення судом першої інстанції положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Союзу з прав людини» та неврахування практики Європейського суду з прав людини. Рішення, на які посилався позивач та його представник, ухвалені у справах з інших правовідносин та не є аналогічними до даної справи.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 , 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль