Категорія 5Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна. Посилається на те, що з 10 вересня 1999 року по 13 жовтня 2015 року вона з відповідачем ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

За період шлюбу за спільною участю та працею ними було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Вона, відповідач та їх донька вселилися у дану квартиру та зареєстрована у ній з 18.04.2006 року і по теперішній час.

Зазначає, що під час розлучення і до цього часу відповідач обіцяє продати квартиру і віддати їй половину коштів, через що вона погодилася на розлучення.

Однак, відповідач ОСОБА_3 забрав у неї ключі від квартири, в результаті чого з часу розлучення вона проживає у квартирі своєї близької подруги, очікуючи вирішення спору мирним шляхом.

Позивач іншого житла не має, оскільки своєю працею та заробленими коштами за 16 років спільного з відповідачем життя внесла як вклад у придбання даної спірної квартири, а тому просила ухвалити рішення, яким визнати право спільної сумісної власності за нею та відповідачем на квартиру АДРЕСА_2 та здійснити поділ даної квартири, визначивши частки кожного співвласника, а саме виділити у власність їй та відповідачу кожному по 1/2 частки даної квартири, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_3, що в м. Вінниця спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Поділено квартиру АДРЕСА_3, що в м. Вінниця, яка є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступним чином:

-визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3, що в м. Вінниця;

-визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3, що в м. Вінниця.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2. судовий збір в сумі 1102, 40 гривень.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та його представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просили рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1, виданого 10.09.1999 року, між позивачем та відповідачем 10 вересня 1999 року зареєстровано шлюб у відділі РАГС Вінницької міської ради Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 362.

13 жовтня 2015 року між сторонами було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2, виданим 13.10.2015 року відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку № 835 від 27.10.2005 року (а.с. 65), виданого Виконкомом Вінницької міської радиАДРЕСА_4, яка розташована в АДРЕСА_10, належить на праві приватної власності ОСОБА_3. Дана квартира складається з однієї двокімнатної квартири, житловою площею 29,7 м2 та загальною площею 58,2 м2. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 27.10.2005 року № 2388.

Як вбачається з відповіді ТОВ «ПІК «Поділлябудінвест» № 20-03-17 від 23.03.2017 року, останнє підтверджує наявність правовідносин, які укладались безпосередньо з ОСОБА_3, на підставі договору С-74 від 03.12.2003 року щодо будівництва квартири АДРЕСА_5. Станом на 23.03.2017 року у ТОВ «ПІК «Поділлябудінвест» не зберіглось договору, який укладався між сторонами у 2003 році (а.с. 66).

Отже, з матеріалів справи та пояснень сторін достовірно встановлено, що спірна квартира була придбана шляхом участі в дольовому будівництві з ТОВ «ПІК «Поділлябудінвест». Однак, судом не можливо встановити вартість даного дольового будівництва. Договір щодо будівництва квартири не зберігся, позивач вказує що нею були витрачені особисті кошти на дане будівництво, а відповідач - зазначає лише суму, яку він витратив самостійно з своїх особистих заощаджень. Таким чином, суд позбавлений можливості встановити вартість на день купівлі спірної квартири та співвідношення коштів сторін вкладених в купівлю даної квартири.

В суді апеляційної інстанції представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надано клопотання про долучення нових доказів, а саме копію листа ТОВ ПІК «ПОДІЛЛЯБУДІНВЕСТ» від 15.08.2017 р. № 15-08-17, згідно якого кошторисна вартість 2-х кімнатної квартири у будинку АДРЕСА_11 станом на 03.12.2003 р.( загальною площею 58,2 м.кв.) за один метр квадратний складала 1335 гривень.

Проте, не дивлячись на те, що даний доказ має важливе значення для правильного розгляду справи, однак колегія суддів не може прийняти даний доказ, оскільки згідно вимог ч.ч. 1,2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що викладена у листі інформація про кошторисну вартість спірної 2-х кімнатної квартири існувала на час розгляду справи на ухвалення судового рішення, оскільки дана відповідь дана на запит ОСОБА_3 від 23.03.2017 року, а тому хоча вона і має важливе значення для правильного розгляду справи, однак даний доказ не був предметом розгляду суду першої інстанції, а тому може слугувати підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Як вбачається з меморіальних ордерів № 62,70,74, 75, 84, 85, 136, 137, протягом 2003, 2004, 2005 років відповідачем ОСОБА_3 здійснювалася проплата за спірну квартиру згідно контракту № С-74 від 04.12.2003 року (а.с. 73-77). Отже, проаналізувавши дані меморіальні ордера, місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 здійснював проплату за будівництво квартири АДРЕСА_6. Щодо особи-платника за даними ордерами, то в них зазначено ОСОБА_3, оскільки саме з ним був укладений договір щодо будівництва спірної квартири. Однак, суд вважає, що даний факт не спростовує те, що кошти він вносив лише свої, оскільки він їх міг взяти з сімейного бюджету. Позивач не мала змоги вносити кошти самостійно від свого імені так, як договір був укладений з її чоловіком. Крім того, відповідач зазначає, що ним були витрачені особисті кошти (які він отримав за розпискою, рішення суду про помилкове засудження та продаж власної квартири) на купівлю спірної квартири. Однак, з вказаних меморіальних ордерів не вбачається, що ним були внесені суми в розмірі отриманих доходів. Зокрема: за розпискою - 15 000 дол. США., за рішенням суду про незаконне засудження - 69 985 385 крб., за продаж власної квартири - 16 500 грн., проте в меморіальних ордерах вказані незначні суми.

З наявного в матеріалах справи договору-замовлення № ВН-0000147, суд вбачає, що ОСОБА_3 виступив замовником здійснення первинної реєстрації права власності за адресою: АДРЕСА_11 (а.с. 68).

Суд першої інстанції критично оцінює договір підряду №74 від 16.11.2005 року про облаштування приміщення - сміттєвої камери (а.с. 78), оскільки даний договір не може підтвердити джерело походження коштів на оплату даного договору - 2 000 грн. (чи це особисті кошти ОСОБА_3, чи кошти з сімейного бюджету). Таким чином, суд не прийняв до уваги твердження представників відповідача про те, що відповідач після оформлення прав на спірну квартиру також вкладав кошти у проведення ремонту даної квартири.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами спільно під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, під час оформлення якої вони спільно дійшли згоди відносно того, на кого вона буде оформлена, а тому дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного із них є рівними.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильний, законний та обґрунтований.

Так, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції у своєму рішенні правильно посилається на те, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.3 ч. 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).

Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_7 була придбана сторонами спільно під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, під час оформлення якої вони спільно дійшли згоди відносно того, на кого вона буде оформлена, а саме на відповідача ОСОБА_3, а тому дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного із них є рівними.

Разом з тим, судом першої інстанції при розгляді справи правильно враховані висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 1 липня, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року, згідно з якими належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічні висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року та 11 лютого 2015 року.

Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З огляду на вищевказані правові позиції, судом першої інстанції було встановлено, що як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_3, позивач ОСОБА_2 постійно працювала:

- з 08.01.1998 року по 17.07.2000 р. на посаді ст. менеджера у ВКП «Еверест»;

- з 24.07.2000 року на посаді фармацевта аптеки № 321 - філії ВАТ «Вінницяфармація»;

- з 01.12.2001 року на посаді заступника завідувача оптовим відділом аптеки № 321 - філії ВАТ «Вінницяфармація»;

- з 02.01.2003 року по 23.02.2004 р. на посаді завідувача оптовим відділом ДП «Аптека № 321 ВАТ «Вінницяфармація»;

- з 24.02.2004 р. по 30.05.2005р. на посаді заступника директора з роздрібної торгівлі та маркетингу в ТОВ «Вінницька фармацевтична компанія»;

- з 09.06.2005 р. по 16.08.2005 р. перебувала на обліку в центрі зайнятості та отримувала виплату допомоги по безробіттю;

- з 01.11.2005 року на посаді заступника директора ТОВ-фірми «Джеліта-СД»;

- з 01.03.2009 року по 30.09.2009 рік переведено провізором-інтерном аптеки №1;

- з 02.10.2009 р. по 29.01.2010 р. зарахована в інтернатуру;

- з 01.02.2010 р. прийнята на посаду заступника директора ТОВ-фірми «Джеліта-СД», а 02.08.2011 року переведена на посаду завідувача аптеки №1, де і наразі працює.

Таким чином, проаналізувавши трудову діяльність позивача, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 з часу укладення шлюбу та до його розірвання, постійно працювала в результаті чого отримувала дохід.

Щодо доходів відповідача, місцевий суд встановив та виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 з 17.04.2007 року по теперішній час є інвалідом 2 групи загального захворювання, що підтверджується посвідченням № 17224 (а.с. 79). На початку призначення пенсії по інвалідності її розмір становив лише 410,06 грн.

З трудової книжки серії НОМЕР_4 встановлено, що ОСОБА_3 з 04.03.1998 року по 28.07.2004 року працював на посаді заступника директора з комерційної діяльності ТОВ «Зеніт», а потім лише 15.10.2009 року прийнятий на посаду заступника начальника Вінницького обласного управління «Вінницяекокомресурси» (а.с. 103-107). Отже, з часу укладення шлюбу до купівлі спірної квартири, а це з 1999 року по 2003 рік, відповідач був працевлаштований.

При цьому, судом звернута увага на те, що з наданих сторонами трудових книжок не вбачається розмір їх заробітної плати, тому суду невідомо, чи могли вони здійснювати накопичення на нерухомість за рахунок даних коштів. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається на даний факт, однак жодного доказу нею надано не було.

В суді апеляційної інстанції позивачем ОСОБА_2 надано відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків в період з 01.01.1998 р. по 31.03.2017 року, як доказ її накопичень на спірну нерухомість (а.с.157-159).

Проте, колегія суддів не може прийняти та дослідити даний доказ, оскільки згідно вимог ч.ч. 1,2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Даний доказ існував на час розгляду справи на ухвалення судового рішення, однак позивач не зазначила поважність причин не подання його до суду, хоча він і має важливе значення для правильного розгляду справи, а тому даний доказ може слугувати підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.12.2002 року, виданого Виконкомом Вінницької міської ради, квартира АДРЕСА_8 приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_10 по 1/5 частці (а.с. 90), таким чином позивач та її донька були власниками по 1/5 частці вказаної квартири.

З договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11, судом встановлено, що ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_2 (позивач), діюча від свого імені та від імені малолітньої ОСОБА_10 (донька позивача), передали, а покупець ОСОБА_13, діюча по доручені ОСОБА_14 прийняв у власність квартиру під номером АДРЕСА_13 за ціною 155 150,00 грн., що еквівалентно 29 000 дол. США. (а.с. 88-89). Про факт продажі даної квартири, відповідачу було відомо, оскільки він давав письмову згоду, завірену нотаріусом, на продаж даної квартири так, як дана квартира належала їх неповнолітній донці (а.с. 92).

Отже, вартісна частка позивача під час продажу квартири склала 5 800 дол. США та її доньки - 5 800 дол. США., а загальна сума за продаж становила 11 600 дол. США.

Таким чином, місцевий суд прийняв до уваги те, що на день купівлі спірної квартири, позивач мала особисті кошти в сумі 11 600 дол. США, які, як позивач зазначає, були вкладені в купівлю спірної квартири.

Постановою Судової колегії в кримінальних справах Вінницького обласного суду від 28 лютого 1995 року ОСОБА_15 було відшкодовано 569 985 385 крб. матеріальної і моральної шкоди заподіяної йому незаконним засудженням (а.с. 71). Однак, фактично ОСОБА_15 було відшкодовано матеріальну шкоду в сумі 69 985 385 крб. (а.с. 72).

Судом також встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.03.2017 року по справі № 127/4196/17, позов ОСОБА_15 задоволено та стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_15 кошти в розмірі 405 638 грн. 04 коп. та витрати на оплату судового збору в розмірі 4 056 грн. 39 коп. (а.с. 69-70). Сторони підтвердили факт набрання даним рішенням законної сили. Зі змісту даного рішення вбачається те, що 15.12.1997 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 15 000 дол. США. з метою вкладення в дольове будівництво будинку, придбання та ремонт власної квартири. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від15.12.1997 року, в якій відповідач ОСОБА_3 визнає факт позики 15 000 дол. США та бере на себе зобов'язання повернути позивачу дану грошову суму до15.12.2015року. Таким чином, зібрані у справі докази з усією повнотою свідчать про те, що між сторонами було укладено договір позики на суму 15 000 дол. США.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Також судом встановлено, що 22 березня 2001 року відповідач ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_9 за ціною 16 500 грн. (а.с. 102).

Таким чином, проаналізувавши вищевказані докази у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кожна із сторін у справі мала особисті кошти, які вклали в купівлю спірної квартири.

З таким висновком місцевого суду також повністю погоджується і колегія суддів, оскільки він є обґрунтованим.

Також, як вбачається з відмітки в паспорті громадянина України, ОСОБА_16 з 18 квітня 2006 року зареєстрована в АДРЕСА_12 (а.с. 5).

Місцевий суд дав правильну оцінку наданому відповідачем як доказ договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та ОСББ «Урожай-2007» від 07.11.2007 року; довідки ОСББ «Урожай-2007» №3 від 17.05.2017 року, оскільки вони не підтверджують ким та за чиї кошти була придбана спірна квартира, що є предметом розгляду даного спору.

Також судом були допитані свідки у справі ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19, оцінку показанням яких надано судом, які суду розповіли про обставини проведення ремонту у спірній квартирі, однак за чиї саме кошти їм не відомо. Щодо показань свідка ОСОБА_15, то суд критично оцінив його покази, оскільки він є батьком відповідача, тобто є заінтересованою собою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також правильно у своєму рішенні посилається на норми Конституції України, зокрема у статтях 21, 41 якої закріплено те, що права і свободи людини є невідчужуваними і непорушними. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Таким чином судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки сторони придбали її за спільні кошти під час перебування в шлюбі, а тому частки кожного із них є рівними.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Місцевий суд ухвалюючи рішення також правильно посилався на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), згідно якого суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Також відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судом вирішено питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат.

Доводи відповідача про те, що позивачем неправильно сплачено судовий збір також є безпідставними, оскільки суду не надано доказів дійсної вартості майна через відсутність у позивача правовстановлюючих документів та відсутність інформації у реєстрі.

Посилання відповідача, що з нього не підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати, також не ґрунтуються на законі, оскільки відповідач як інвалід звільнений від сплати судового збору на користь держави, проте закон не містить пільг щодо відшкодування судових витрат, понесених стороною. Крім того, ним не надано суду першої інстанції належних завірених копій документів, що підтверджують дану інвалідність та прохання про звільнення його від сплати понесених позивачем судових витрат.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що дане рішення є законним та обґрунтованим, а основні доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, висновків суду належними та допустимими доказами не спростовують і не дають підстав для висновку про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: