АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

28 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 25 квітня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств про визнання дій щодо звільнення незаконними,зміну формулювання причин звільнення,зміни дати звільнення,виплати вихідної допомоги та моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИЛА :

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 25.04.2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 168 грн. 02 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 21 коп.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення її позову у повному обсязі. Вважає,що рішення суду не відповідає критеріям законності та обгрунтованості у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням вимог процесуального закону, неповного з'ясування обставин та неповного дослідження доказів, внаслідок чого суд дійшов помилкових висновків щодо часткового задоволення позову. Зазначає,що висновок суду щодо пропуску нею терміну звернення за захистом порушенного права без поважних причин необгрунтований належним чином,це питання у повній мірі не досліджувалося. Суд не врахував усі наданні нею докази щодо порушення відповідачем її прав відносно формулювання причин звільнення, з огляду на те,що вона чітко вказала у своїй заяві про звільнення з підстав ч.3 ст.38 КЗпП,а не за ч.1 цієї статті, що відповідачем не було виплачено їй усі належні при звільненні платежі у тому числі і вихідна допомога.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених в ній.

Представник відповідача Кучина Т.О.просила апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

За правилами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є доведеними та зробив висновок про те, що позивачка пропустила строки звернення до суду в частині позовних вимог про зміну формулювання причини її звільнення з ч.1 ст.38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а відтак ці вимоги та похідні від них про стягнення вихідної допомоги не підлягають задоволенню. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди вважав не доведеними.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується .

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом позивач працювала в Українському державному фонді підтримки фермерських господарств з 24.06.2009 року на посаді заступника організаційного відділу .

З 22.12.2015 року по 16.01.2016 року включно вона перебувала на лікарняному,що підтверджується листком непрацездатності серії АГС № 880158( а.с. 13 т.1).

14.01.2016 року на адресу Українського державного фонду підтримки фермерських господарств надійшов лист-повідомлення ОСОБА_1, в якому вона зазначала про порушення роботодавцем приписів КЗпП України в частині зміни графіку роботи в січні 2016 року, встановлення примусового чергування понад встановлену чинним законодавством тривалість часу та кількість чергувань на місяць, з чим вона була не згодна та не підписала відповідний наказ, що потягло негативне ставлення до неї, призвело до її моральних страждань та погіршення стану здоров'я, з вимогою про її звільнення в день отримання даної вимоги з видачею наказу про її звільнення з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України,з надсиланням їй належним чином посвідченої копії наказу цінним листом з описом на адресу: АДРЕСА_1, а також в такій же спосіб надіслати їй трудову книжку, провести повний розрахунок з виплатою усіх належних їй при звільненні платежів з перерахуванням коштів на її рахунок у ПАТ «Приватбанк» ( а.с.10 т.1).

Наказом № 03-к від 14.01.2016 року на підставі зазначеного звернення, яке відповідач розцінив як заяву про звільнення, ОСОБА_1 була звільнена з роботи з посади заступника начальника організаційного відділу з 14.01.2016 року за власним бажанням, відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України.

П.3 вказаного наказу головному бухгалтеру надано розпорядження виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 08 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за період з 24.06.2014 року по 23.06.2015 року, вирахувати за шість календарних дні наперед наданої щорічної відпустки з 24.06.2015 року по день звільнення.

За цим наказом з позивачкою був проведений розрахунок лише 09.02.2016 року, а відтак суд першої інстанції, виходячи з положень ст.ст.116,117 КЗпП України та положень постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. правомірно стягнув з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку правильно визначивши розмір середньоденного заробітку, і в цій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

20.01.2016 року Український державний фонд підтримки фермерських господарств направив цінним листом ОСОБА_1 копію наказу про її звільнення, яку вона отримала 22.01.2016 року ( а.с.15 т.1) й саме з цього часу слід обраховувати строк на звернення до суду за захистом порушеного на думку позивачки права щодо її звільнення з роботи.

25.01.2016 року відповідач цінним листом направив на адресу позивачки дублікат трудової книжки, який отриманий нею 09.02.2016 року ( а.с.20-21 т.1 ).

Проте, вважаючи надісланий їй дублікат трудової книжки неналежно оформленим та не погоджуючись із зазначеною підставою звільнення ОСОБА_1 повернула його відповідачу та звернулася до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення 21.04.2016 року.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з роз'ясненнями п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року з подальшими змінами „Про практику розгляду судами трудових спорів", у разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. При необґрунтованості вимог суд відмовляє у позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обгрунтованості вимог і поважності причин пропуску звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє у позові саме з цих підстав.

Згідно правової позиції Верховного суду України, яка викладена у постанові Верховного суду України 6-2426цс15 від 16 березня 2016 року, "статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

1. вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

2. розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

3. розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)".

Предметом спору в даній справі є зміна формулювання причин та дати звільнення, тому за правилами ст.233 КЗпП України позивачка повинна була звернутись до суду в місячний строк з дня, коли вона дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

З огляду на те,що позивачкою не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду в частині що стосується її звільнення з роботи ,суд першої інстанції вірно вважав такий строк пропущеним та належним чином обґрунтував свій висновок який не спростовують доводи апеляційної скарги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 761/15423/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 7095 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.