АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина» про стягнення компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, трьох процентів річних за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 березня 2017 року,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, трьох процентів річних, стягнення компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, відшкодування моральної шкоди.

У подальшому подав заяву про залишення без розгляду вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що наказом від 30 вересня 2008 року його було прийнято на роботу в ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина» на посаду електрика, а наказом № 6 від 01 квітня 2013 року звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України.

На час звільнення з роботи йому не була виплачена нарахована заробітна плата за період з червня 2012 року по березень 2013 року у розмірі 3684 грн. 78 коп.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2015 року задоволено його позовні вимоги до про стягнення 3684 грн 78 коп. заборгованості із заробітної плати, яка утворилася за період з червня 2012 року по березень 2013 року.

Посилаючись на те, що зазначені грошові кошти були сплачені йому відповідачем лише 24 травня 2016 року під час примусового виконання вказаного судового рішення, з урахуванням кількості днів затримки повного розрахунку просив стягнути з ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина»: на підставі ст. 117 КЗпП України 21 939 грн 30 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2013 року до 24 травня 2016 року; на підставі статті 625 ЦК України - 1 070 грн 22 коп. три проценти річних за той же період (1150 днів) зі стягнутої за рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2015 року грошової суми; на підставі статті 34 Закону України «Про оплату праці» 4 908 грн 06 коп. компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати.

Вимоги про стягнення компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати позивач помилково назвав вимогами про стягнення сум індексації заробітної плати.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про компенсацію частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, суд першої інстанції виходив з безпідставності таких вимог, їх невідповідності закону.

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у цій частині та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

Згідно зі ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-43цс14.

У справі встановлено, що наказом від 30 вересня 2008 року позивача було прийнято на роботу в ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина» на посаду електрика, а наказом № 6 від 01 квітня 2013 року його звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України.

На час звільнення з роботи відповідачу не була виплачена нарахована заробітна плата за період з червня 2012 року по березень 2013 року у розмірі 3684 грн 78 коп.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2015 року на користь позивача з відповідача була стягнута заборгованість по заробітній платі в розмірі 3684 грн 78 коп.

Зазначені грошові кошти були сплачені позивачеві лише 24 травня 2016 року під час примусового виконання вказаного судового рішення.

Це визнається сторонами.

Спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, повязаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Це положення підлягає застосуванню у випадках предявлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не повязане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

На підставі системного аналізу наведених положень чинного законодавства Конституційний Суд України у рішення від 15 жовтня 2015 року у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Отже, відповідно до діючого законодавства вимоги позивача про стягнення компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати підлягають вирішенню по суті без обмеження будь-яким строком.

Указаного суд першої інстанції до уваги не взяв та у цій частині вимог помилково відмовив у позові.

Колегія суддів, вважає, що вимоги позивача про стягнення компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати підлягають задоволенню частково.

З пояснень сторін, їх представників, змісту наданих відповідачем платіжних відомостей, довідки вбачається, що позивачеві 24 травня 2016 року з порушенням строків було виплачено заробітну платі у таких розмірах: за червень 2012 року 274 грн 02 коп., за липень 2012 року 275 грн 94 коп., за серпень 2012 року 275 грн 94 коп., за вересень 2012 року 275 грн 94 коп., за жовтень 2012 року 280 грн 04 коп., за листопад 2012 року 280 грн 04 коп., за грудень 2012 року 284 грн 14 коп., за січень 2013 року 287 грн 51 коп., за лютий 2013 року 287 грн 51 коп., за березень 2013 року 287 грн 51 коп., за квітень 2013 року 11 грн 68 коп.

У квітні 2013 року також не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 864 грн 51 коп.

Щомісячні індекси споживчих цін за даними Держстату за період з липня 2012 року по квітень 216 року, які беруться при розрахунку компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати становили: за липень 2012 року 99,8, за серпень 2012 року 99,7, за вересень 2012 року 100,1, за жовтень 2012 року 100,0, за листопад 2012 року 99,9, за грудень 2012 року 100,2, за січень 2013 року 100,2, за лютий 2013 року 99,9, за березень 2013 року 100,0, за квітень 2013 року 100,0, за травень 2013 року 100,1, за червень 2013 року 100,0, за липень 2013 року 99,9, за серпень 2013 року 99,3, за вересень 2013 року 100,0, за жовтень 2013 року 100,4, за листопад 2013 року 100,2, за грудень 2013 року 100,5, за весь 2013 рік 100,5, за 2014 рік 124,9, за 2015 рік 143,3, за січень 2016 року 100,9, за лютий 2016 року 99,6, за березень 2016 року 101,0, за квітень 2016 року 103,5.

Виходячи з таких фактичних вихідних даних сума компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, обчислена за вказаною вище формулою складає 2 479 грн 27 коп. з наступного розрахунку (наводиться розрахунок проценту приросту цін за період невиплати заробітної плати окремо з відповідного місяця, у якому була нарахована заробітна плата до квітня 2016 року включно, а також розрахунки компенсації із зазначенням місяця, у якому нарахована невиплачена заробітна плата):

червень 2012 року: 0,998*0,997*1,001*1,0*0,999*1,002*1,005*1,249*1,433*1,009

*0,996*1,010*1,035=1.2*100 100 = 88,399569292; 274,02*88,4/100=

242,23;

липень 2012 року:0,997*1,001*1,0*0,999*1,002*1,005*1,249*1,433*1,009*0,996

*1,010*1,035= 1,9*100-100=88,777123539; 275, 94*88,8/100=245,03;

серпень 2012 року: 1,001*1,0*0,999*1,002*1,005*1,249*1,433*1,009*0,996*1,010

*1,035= 1,6*100-100=89,345159016; 275,94*89,35/100=246,55;

вересень 2012 року: 1,0*0,999*1,002*1,005*1,249*1,433*1,009*0,996*1,010*

1,035= 1,3*100-100=89,156003013; 275, 94*89,16/100=246,02;

жовтень 2012 року: 0,999*1,002*1,005*1,249*1,433*1,009*0,996*1,010*1,035=

1,3*100-100=89,156003013; 280,04*89,16/100=249,68;

листопад 2012 року: 1,002*1,005*1,249*1,433*1,009*0,996*1,010*1,035= 1,1*100-100= 89,345348361; 280,04*89,35/100=250,21;

грудень 2012 року: 1,005*1,249*1,433*1,009*0,996*1,010*1,035= 1,4

*100-100=88,967413534; 284,148*88,97/100=252,80;

січень 2013 року: 0,999*1,0* 1,0*1,001*1,0*0,999* 0,993* 1,0* 1,004* 1,002

*1,005* 1,249*1,433*1,009*0,996*1,010*1,035= 1,2*100 -100=

88,583050052; 287,51*88,59/100=254,70;

лютий 2013 року: 1,0* 1,0*1,001*1,0*0,999* 0,993* 1,0* 1,004* 1,002*1,005*

1,249*1,433*1,009*0,996*1,010*1,035=1,4*100-100=88,771821874;

287,51*88,76/100=255,19;

березень 2013 року: 1,0*1,001*1,0*0,999* 0,993* 1,0* 1,004* 1,002*1,005*1,249*1,433*1,009*0,996*1,010*1,035=1,4*100-100=

88,771821874; 287,51*88,76/100=255,19;

квітень 2013 року: 1,001*1,0*0,999* 0,993* 1,0* 1,004* 1,002*1,005* 1,249*1,433*1,009*0,996*1,010*1,035=1,4*100-100=88,771821874;

11,68*88,76/100=10,76.

Отже, сума компенсації вцілому складає 2 479 грн 27 коп. (з розрахунку: 242,23+245,03+246,55+246,02+249,68+250,21+252,80+254,70+255,19+255,19+10,76).

На підставі наведеного рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_1 про стягнення компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення, яким позов слід задовольнити частково: стягнути з відповідача на користь позивача 2479 грн 27 коп. - компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати.

У решті рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 березня 2017 року, яким у позовних вимогах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, трьох процентів річних слід залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст.117 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги заявлено після спливу тримісячного строку звернення за вирішенням трудового спору, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України 21 939 грн 30 коп. - середнього заробітку за час затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 3684 грн. 78 коп. за період з 01 квітня 2013 року до 24 травня 2016 року не є вимогамипро стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. ст. 233 КЗпП України) як про це помилково вважає позивач та його представник.

На такі вимоги поширюється тримісячний строк, який слід обчислювати з наступного дня після проведення розрахунку.

У справі встановлено, що заборгованість із заробітної плати та компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 3684 грн 78 коп. позивачеві виплачено 24 травня 2016 року.

Тому тримісячний строк для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 3684 грн 78 коп., сплив 25 серпня 2016 року.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 27 жовтня 2016 року, тобто після спливу тримісячного строку.

Позивач та його представник не посилалися на поважні причини пропущення указаного строку й підстави для поновлення цього строку відсутні.

Суд першої інстанції також помилково послався на норми ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України щодо позовної давності, які не підлягають застосуванню до спірних відносин, проте це не вплинуло на правильність вирішення спору у вказаній частині вимог.

Правильним по суті є і рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення трьох процентів річних за період з 01 квітня 2013 року до 24 травня 2016 року у розмірі 1 070 грн 22 коп. на підставі ст. 625 ЦК України.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справах №6-43цс14, № 6-2759цс15.

Тому рішення суду першої інстанції у зазначеній частині відповідає нормам матеріального права.

На підставі наведеного та керуючись п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 березня 2017 рокув частині відмови у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Холод-Сервіс-Буковина» про стягнення компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати скасувати.

Позов ОСОБА_1 у цій частині задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Холод-Сервіс-Буковина» на користь ОСОБА_1 2479 гривень 27 коп. - компенсації частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати.

У решті рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 березня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н. К. Височанська

ОСОБА_6