Справа №583/2369/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/947/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 04 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу ОСОБА_7 Вказаний договір був укладений проти його волі та його волевиявлення. Умови та зміст договору позики не відповідають дійсності. Відповідач ніколи не передавав йому у власність грошові кошти в сумі 37 000 грн., а він у нього їх не отримував. З листопада 2012 року він працював вантажником у відповідача в магазині будівельних матеріалів «Діса-Майстер» в м. Тростянець Сумської області по вул. Л.Татаренка, 1 без оформлення трудових відносин. 04 серпня 2013 року в магазин приїхав відповідач та заявив йому та продавцю ОСОБА_8, про те, що в магазині мається нестача товару на загальну суму 463000 грн. і, що вказані кошти викрав він та ОСОБА_8 В подальшому відповідач закрив магазин, звязав його та ОСОБА_8, став наносити тілесні ушкодження, погрожував стартовим пістолетом, робив з нього постріли, вимагаючи визнати крадіжку грошей. Примусив його написати розписку про те, що він викрав грошові кошти з магазину в сумі 37000 грн., а ОСОБА_8 написала розписку про викрадення грошей в сумі 463000 грн. Потім відповідач примусив його разом з дружиною поїхати до нотаріуса для укладення спірного договору позики. З приводу протиправних дій відносно нього з боку ОСОБА_5 він звертався до правоохоронних органів. 17 липня 2016 року від приватного нотаріуса ОСОБА_9 на його адресу надійшов лист-повідомлення щодо вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за договором позики. Просить визнати недійсним договір позики, укладений між ним та ОСОБА_5 04 серпня 2013 року та посвідчений приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу та стягнути витрати по сплаті судового збору та надання правової допомоги.

Рішенням суду від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов. В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд неповно зясував всі обставини справи, а тому висновки, зазначені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Висновок суду про те, що позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх вимог щодо укладення спірного договору під впливом насильства та проти його волевиявлення не відповідає дійсності, оскільки дані обставини були підтверджені власними поясненнями позивача, свідченнями свідків, висновками судово-медичної експертизи про заподіяння позивачу середньої тяжкості тілесних ушкоджень, заявою про злочин від 05 серпня 2013 року та від 13 вересня 2013 року відносно вимагання грошових коштів та заволодіння автомобілем ОСОБА_10 та іншими письмовими доказами. Вважає, що судом зроблено помилковий висновок стосовно того, що ОСОБА_11 є зацікавленою особою в справі, оскільки вона є дружиною позивача. Безпідставно суд також відхилив показання свідка ОСОБА_8 Крім того суд не звернув увагу на ту обставину, що вказаний договір позики укладався за таких умов: в іншому населеному пункті м. Охтирка, у вихідний день за викликом відповідачем нотаріуса, в робочий час дружини позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_5 вчинялися дії щодо впливу на його волевиявлення при укладенні договору позики від 04 серпня 2013 року, в тому числі, примус шляхом спричинення тілесних ушкоджень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_5 гроші в сумі 37000 грн. 00 коп. строком до 04 вересня 2013 року. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу ОСОБА_6 (а. с. 5).

Листом від 11 липня 2016 року за вих. № 151/02-20 «Щодо вчинення виконавчого напису» приватний нотаріус ОСОБА_6 повідомив позивача, що до нього звернувся ОСОБА_5 із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за договором позики, яка станом на 11 липня 2016 року складає 37 000 грн. та запропонував у добровільному порядку сплатити суму заборгованості в 30-денний термін (а. с. 8).

З матеріалів справи також вбачається, що позивач 13 вересня 2013 року звертався до СВ Тростянецького РВ УМВС України в Сумській області про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_5 за вимагання у нього грошей в сумі 37000 грн. та заволодіння автомобілем «Фольксваген Венто», д.н. НОМЕР_1, який перебував у його постійному розпорядженні (а. с. 7).

Заява ОСОБА_3 була розглянута в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000531 від 05.08.2013 року та постановою заст. начальника СВ Тростянецького РВ УМВС України в Сумській області від 15 листопада 2013 року вказане кримінальне провадження закрито у звязку з відсутністю складу злочину в діях ОСОБА_5 та ОСОБА_12 (а. с. 11-16).

Ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області від 14.03.2014 року зазначену постанову скасовано, кримінальне провадження направлено до Тростянецького РВ УМВС України в Сумській області для проведення досудового розслідування (а. с. 9-10).

Згідно листа Тростянецького ВП ГУНП в Сумській області від 01 листопада 2016 року № 10892, кримінальне провадження № 0000531 від 05.08.2013 року на даний час закрите (а. с. 136).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» розяснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сімї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обовязково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Під насильством у ст. 231 ЦК України розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушування її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, побиття, заподіяння болю); психічне насильство (залякування, погроза вбивством, заподіяння тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Характерними рисами насильства є: наявність причинно-наслідкового звязку між насильством і вчиненням правочину. Необхідно доказати, що правочин вчинено потерпілим саме тому, що його змусило до цього здійснене щодо нього насильство; зло, якого шляхом вимушеного вчинення правочину намагається уникнути потерпілий, повинно бути достатньо серйозним.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем застосовувалось до нього фізичне насильство, що становило небезпеку здатну підірвати його волю, саме на час укладення ним оспорюваного договору позики.

Судом першої інстанції обґрунтовано не було взято до уваги посилання позивача на висновок судово-медичної експертизи щодо виявлених у нього тілесних ушкоджень, а також показання свідка ОСОБА_8 про спричинення йому відповідачем тілесних ушкоджень.

Як зазначалося вище заява ОСОБА_3 щодо вчинення відносно нього ОСОБА_5 протиправних дій перевірялась у кримінальному провадженні, яке було закрито. Крім того сам ОСОБА_3 в обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_5 спричинив йому тілесні ушкодження та погрожував стартовим пістолетом, вимагаючи визнати крадіжку грошей з магазину. Тобто зазначені дії, за твердженням позивача, вчинялись відповідачем з метою примусити визнати крадіжку грошей з магазину. В подальшому ОСОБА_5 вимусив його поїхати разом з дружиною до нотаріуса для укладення договору позики. Проте яким чином ОСОБА_5 примусив його укласти договір позики, позивач не зазначає. Доказів на підтвердження здійснення відповідачем фізичного та психічного насильства відносно позивача саме з метою примусити останнього укласти спірний договір позики, суду також не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги, за встановлених обставин, не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування оскаржуваного рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -