Справа № 236/770/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Бікезіної О.В.,

за участю: секретаря Плаксіної Є.В.,

представиника позивача Медяник К.С.,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лиман Донецької області цивільну справу за позовом виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов"язків, -

ВСТАНОВИВ:

21.03.2017 року виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків. В обґрунтування позову вказав, що відповідач знаходився в трудових відносинах з Лиманською міською радою з 01 січня 2016 року по 20 жовтня 2016 року, обіймав посаду в.о. старости смт. Дробишеве, с. Дерилове.

31 грудня 2015 року з відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за всі товарно-матеріальні цінності та кошти, які передані йому у підзвіт та товарно-матеріальні цінності, що будуть надходити йому у підзвіт протягом усього терміну дії договору. Відповідач 31.12.2015 року дав підписку про те, що він ознайомлений з правилами роботи та зобов'язується у повному обсязі виконувати всі встановлені правила щодо прийому, збереження та видачі товарно-матеріальних цінностей та коштів.

31.12.2015 року на виконання розпорядження міського голови за №242 від 25.12.2015 року «Про прийом-передачу активів та зобов'язань» комісією з інвентаризації активів та зобов'язань, якій було надано повноваження щодо переоцінки активів та зобов'язань міської ради, визначення результатів втрати (відновлення) корисності активів та продовження строків корисного використання, було проведено інвентаризацію активів та зобов'язань і передано у підзвіт матеріально відповідальній особі - в.о. старости смт. Дробишеве, с. Дерилове ОСОБА_2, про що було складено акт прийому-передачі.

Розпорядженням міського голови за №301/1-о від 20.10.2016 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_2 звільнено з посади за згодою сторін, у зв'язку з проведеними виборами старост на території Лиманської ОТГ.

На виконання розпорядження міського голови №301/1-о від 20.10.2016 року комісією по інвентаризації активів та зобов'язань, 01.11.2016 року було проведено інвентаризацію матеріальних цінностей, в ході проведення якої виявлено недостачу переданих ОСОБА_2 у підзвіт товарно-матеріальних цінностей на 5302 грн.

Посилаючись на те, що відповідачем під час здійснення своїх трудових обов'язків було спричинено позивачу матеріальну шкоду у розмірі 5302 грн., позивач просив відшкодувати матеріальну шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов'язків на підставі ст. 1166 ЦК України , ст. 130, ст. 134 КЗпП України, стягнути з ОСОБА_2 вказану суму та судові витрати.

Представник позивача Медяник К.С., який діє на підставі довіреності (а.с.6) в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, навів доводи аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що з 2010 року працював на посаді Дробишевського селищного голови, а з 01 січня 2016 року по 20 жовтня 2016 року виконував повноваження в.о. старости смт. Дробишеве, с. Дерилове. 31 грудня 2015 року з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, та передано у підзвіт матеріальні цінності. В передавальному акті було зазначено як первісну вартість майна так і суму зносу. З приводу недостачі переданих йому у підзвіт товарно-матеріальних цінностей на суму 5302 грн., а саме: брус'їв великих, колонок, електричного котла, крісел театральних (40 штук), обігрівачів (2 штуки), каміну електричного, тепловентелятора, мішків спальних (3 штуки), ним до Лиманського відділення поліції 10.10.2016 року було направлено заяви щодо вжиття заходів у зв'язку з крадіжкою вказаних речей, проте відповідь йому не надана. З урахуванням викладеного, його вини в нестачі не має. Крім того, враховуючи термін використання вказаного майна, воно повинно бути списано, бо має 100% знос. Просив у позові відмовити.

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що працює начальником відділу обліку та звітності, головним бухгалтером виконавчого комітету Лиманської міської ради. Згідно протоколу інвентаризаційної комісії (членом якої вона була) від 01.11.2016 року, комісією при проведенні інвентаризації активів та зобов'язань, які передано у підзвіт матеріально відповідальній особі - в.о. старости смт. Дробишеве, с. Дерилове ОСОБА_2, була виявлена недостача переданих товарно-матеріальних цінностей на суму 5302 грн.

Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК).

Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно розпорядження міського голови Краснолиманської міської ради від 04.01.2016 року №32-0 «Про початок виконання повноважень в.о. старости ОСОБА_2.» останній з 01 січня 2016 року виконував повноваження в.о. старости на території смт. Дробишеве, с. Дерилове (а.с.8).

Згідно Положення про старост Краснолиманської міської ради, яке затверджено рішенням Краснолиманської міської ради від 30.12.2015 року №7/4-89 «Про затвердження Положення про старост Краснолиманської міської ради» староста є посадовою особою місцевого самоврядування відповідного села, селища, яке перебуває у складі Краснолиманської міської ради. (п.1.1.1), обирається за мажоритарною системою (п.1.2.1). Обов'язки старости визначені в п.2.1.3 Положення (а.с.79-80). Згідно п.3.1.2. при здійсненні наданих повноважень староста є відповідальним перед міською радою та підзвітною відповідною громадою, несе повну матеріальну відповідальність за передане йому в підзвіт майно (а.с.82).

31.12.2015 року між Краснолиманською міською радою, в особі міського голови ОСОБА_4 (Роботодавець), з одного боку, та тимчасово виконуючим обов'язки старости ОСОБА_2 (Працівник), з іншого, укладений Договір про повну матеріальну відповідальність (в подальшому -Договір) (а.с.9).

У п.1 вказаного Договору зазначено, що на підставі п.1 ст.134 та ст. 135-1 КЗпП України Працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за всі, в установленому порядку передані йому під звіт Роботодавцем товарно-матеріальні цінності та кошти, а також за товарно-матеріальні цінності й кошти, що будуть надходити йому під звіт протягом усього терміну дії Договору (а.с.9).

У випадку виявлення недостачі переданих Працівнику під звіт товарно-матеріальних цінностей або коштів більше встановлених допустимих норм, знищення, пошкодження, зниження якості або псування з його вини товарно-матеріальних цінностей, він зобов'язується відшкодувати нестачу коштів та заподіяну шкоду відповідним товарно-матеріальним цінностям (п.3 Договору).

Відповідач 31.12.2015 року дав підписку про те, що він ознайомлений з правилами роботи та зобов'язується у повному обсязі виконувати всі встановлені правила щодо прийому, збереження та видачі товарно-матеріальних цінностей та коштів (а.с.10).

Розпорядженням міського голови Краснолиманської міської ради №41 від 26.02.2015 року «Про утворення комісії по інвентаризації активів та зобов'язань» було створено комісію для проведення інвентаризації активів та зобов'язань (голова комісії ОСОБА_5.), якій надані повноваження щодо переоцінки активів та зобов'язань міської ради, визначення результатів втрати (відновлення) корисності активів та продовження строків корисного використання матеріальних активів у разі, якщо актив придатний до використання, а типовий строк використання закінчився (а.с.12).

Розпорядженням міського голови за №242 від 25.12.2015 року «Про прийом-передачу активів та зобов'язань» було визначено комісії з інвентаризації активів та зобов'язань міської ради прийняти від реорганізаційних комісій сільських та селищних рад документи та матеріальні цінності. Передати матеріальні цінності в підзвіт матеріально відповідальним особам тимчасово виконуючим обов'язки старостам до обрання нових (а.с.11).

Згідно передавального балансу (форма №1) на 31.12.2015 року Дробишевська селищна рада передала міській раді документи та матеріальні цінності (а.с.35-37).

31.12.2015 року комісією з інвентаризації активів та зобов'язань, було передано у підзвіт матеріально відповідальній особі - в.о. старости смт. Дробишеве, с. Дерилове ОСОБА_2 матеріальні цінності на загальну суму 2546768,31 грн., про що було складено акт прийому-передачі (а.с.15). Відповідачем вказаний акт підписаний.

Розпорядженням міського голови за №301/1-о від 20.10.2016 року «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_2.», відповідача на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України звільнено з посади за згодою сторін, у зв'язку з проведеними виборами старост на території Лиманської ОТГ (а.с.16). Комісії по інвентаризації активів та зобов'язань надано доручення провести інвентаризацію матеріальних цінностей станом на 20.10.2016 року та здійснити передачу підзвіту матеріально-відповідальної особи ОСОБА_2 в підзвіт матеріально-відповідальній особі ОСОБА_6 (п.4). Відділу обліку та звітності оформити акт прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей разом з матеріально відповідальними особами згідно законодавства (п.5).

На виконання вказаного розпорядження міського голови комісією по інвентаризації активів та зобов'язань складені Акти прийому-передачі на 20.10.2016 року матеріальних цінностей, які знаходились у підзвіті в.о. голови старости ОСОБА_2 у підзвіт старості ОСОБА_6 (а.с.38-44). Згідно протоколу інвентаризаційної комісії від 01.11.2016 року в ході проведення інвентаризації матеріальних цінностей, виявлено недостачу переданих ОСОБА_2 у підзвіт товарно-матеріальних цінностей на суму 5302 грн., а саме: брус'їв великих, колонки, електричного котла, крісел театральних (40 штук), обігрівачів (2 штуки), каміну електричного, тепловентелятора, мішків спальних (3 штуки) (а.с.17). В даному протоколі зазначено, що інвентаризація проводилася станом на 01.07.2016 року.

10 жовтня 2016 року ОСОБА_2, перебуваючи на посаді в.о. старости, звернувся до Краснолиманського МВ УМВС України в Донецькій області з приводу вжиття заходів у зв'язку з крадіжкою: колонки, крісел театральних (40 штук), мішків спальних (3 штуки) та брус'їв великих (а.с.22-4,25).

Згідно повідомлення т.в. обов'язки начальника Лиманського ВП Слов'янського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_7 від 13.05.2017 року на ухвалу суду, повідомлення ОСОБА_2 були зареєстровані в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події від 07.11.2016 року за №7773, 7772, 7771. За фактами проведена перевірка, за результатами якої ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України не виявлено. Відповіді були направлені ОСОБА_2 10.11.2016 року (а.с.71-74).

Звернувшись до суду з даним позовом, виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області просив відшкодувати матеріальну шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов'язків на підставі ст. 1166 ЦК України та одночасно ст. 130, ст.134, 135 КЗпП України.

Згідно із ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ч. 1 ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Вказані правові позиції містяться в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року N 6-1654цс15 та в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів України.

Нормою ч. 1 ст. 1166 ЦК України дійсно передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, проте як вже зазначалось, відповідач ОСОБА_2 перебував із позивачем у трудових відносинах, з огляду на що, застосуванню підлягає норми КЗпП України.

Так, статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За змістом статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Статтею 135-1 цього Кодексу передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КзпПУ залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина, в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Як встановлено судом, з метою забезпечення збереження матеріальних цінностей між Краснолиманською міською радою та тимчасово виконуючим обов'язки старости ОСОБА_2 31.12.2015 року був укладений Договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.9).

Проте, суд наголошує на тому, що посада в.о. старости, яку обіймав ОСОБА_2 не міститься у Переліку посад і робіт, займаних або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення чи використання в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. № 447/24 (чинного на території України згідно з постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 р. № 1545-XII). Вищезазначений перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.92 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Укладаючи з ОСОБА_2 договір про повну матеріальну відповідальність, позивач не пересвідчився в тім, чи посада в.о. старости (старости) зазначені у Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва.

Таким чином, договір про повну матеріальну відповідальність від 31.12.2015 року за вище наведених обставин не може, мати юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди. Так-як, такий можна укладати тільки із працівниками визначених категорій. Факт укладення із працівником договору про повну матеріальну відповідальність, сам по собі не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

Оскільки, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків, ч. 1 ст. 130 КЗпП України, то суду слід зясувати, які саме трудові обов'язки були покладені власником або уповноваженим ним органом на працівника.

Як встановлено судом обов'язки старости визначені в п. 2.1.3 Положення про старост Краснолиманської міської ради, яке затверджено рішенням Краснолиманської міської ради від 30.12.2015 року №7/4-89 «Про затвердження Положення про старост Краснолиманської міської ради» (а.с.79-80).

Виконавчий комітет Лиманської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок недостачі товарно-матеріальних цінностей. Проте, трудові обов'язки старости (п. 2.1.3 Положення про старост Краснолиманської міської ради) не передбачають таких дій як забезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику за передане у підзвіт працівнику майно.

За правилами п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Згідно з роз'ясненнями, викладенимиу п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.92 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суду мають бути надані докази про винне порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виявлення, пояснення працівника, акти і доповідні записки службових осіб, матеріали службових перевірок, тощо.

Отже, повна матеріальна відповідальність працівника за цією підставою можлива тільки у випадках умисного знищення або умисного псування виданих працівнику матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника в ході виробничого процесу заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання.

Як було встановлено в судовому засіданні, 10 жовтня 2016 року ОСОБА_2, перебуваючи на посаді в.о. старости, звернувся до Краснолиманського МВ УМВС України в Донецькій області з приводу вжиття заходів у зв'язку з крадіжкою майна, нестачу якого в подальшому 01.11.2016 року було виявлено. Матеріали справи не містять доказів, і такі не здобуто судом, що нестача виникла за умисного та свідомого бажання заподіяння таких ОСОБА_2

Інших обставин, які б на підставі положень ст. 134 КЗпП України давали підстави для висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, при розгляді даної справи не встановлено.

Крім того, відповідно до ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

Як встановлено судом згідно з протоколом інвентаризаційної комісії від 01.11.2016 року комісією по інвентаризації активів та зобов'язань виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, проте суд зауважує, що ОСОБА_2 було звільнено 20.10.2016 року.

Згідно п. 7 розділу 1 Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань, затвердженого Наказом Міністерства Фінансів України 02.09.2014 року №879, зареєстрованого в МЮ України 30.10.2014 року за №1365/26142 проведення інвентаризації є обов'язковим у разі зміни матеріально відповідальних осіб.

Відповідно до п. 18 розділу ІІ вказаного Положення інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами. При цьому матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка активів відбулася в їх присутності, у зв'язку з чим претензій до членів комісії вони не мають, та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі активи. При проведенні інвентаризації у разі зміни матеріально відповідальної особи та особа, яка приймає активи, дає розписку про отримання активів, а та, яка передає, - про передачу активів.

Згідно п.1 розділу ІV Положення висновки щодо виявлених розбіжностей між фактичною наявністю активів і зобов'язань і даними бухгалтерського обліку, які наводяться в звіряльних відомостях, та пропозиції щодо їх врегулювання відображаються інвентаризаційною комісією у протоколі, що складається після закінчення інвентаризації і передається на розгляд та затвердження керівнику підприємства. У протоколі наводяться: причини нестач, втрат, лишків, а також пропозиції щодо заліку внаслідок пересортиці, списання нестач в межах норм природного убутку, а також понаднормових нестач і втрат від псування цінностей із зазначенням причин та вжитих заходів щодо запобігання таким втратам і нестачам. Підприємства можуть додавати до протоколів іншу інформацію, що є суттєвою для прийняття рішень щодо визнання і оцінки активів і зобов'язань та розкриття відповідної інформації у фінансовій звітності.

У протоколі інвентаризаційної комісії від 01.11.2016 року не наведено жодної інформації з приводу причини нестачі, з приводу того чого протокол складений після звільнення ОСОБА_2

З приводу розміру шкоди, яку визначено позивачем - 5302 грн., суд зазначає, що позивачем вона також не доведена. Так, в передавальному акті станом на 31.12.2015 року (а.с.45) було зазначено, що сума зносу певних об'єктів дорівнює їх первісній оцінці. Так суму зносу брусів великих складає 317 грн, при їх первісній оцінки 317 грн. (а.с.48), 2 обігрівачів - 397 грн. - 198 грн., відповідно (а.с.50), каміну електричного - 124 грн. - 62 грн., відповідно (а.с.50). В той же час, позивач при розрахунку розміру шкоди суму зносу не врахував, інших доказів оцінки майна суду не надав. Відповідач в судовому засіданні наполягав на тому, що вказане майно взагалі повинно бути списано, бо має 100% знос.

Відповідно до ст.138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

На основі викладеного суд приходить до висновку, що оскільки підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди відсутні, позивачем не доведено неправомірність дій відповідача та, що саме до його функцій входили обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, суму заподіяної шкоди не доведено, в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки в задоволенні позову судом відмовлено, згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

На підставі, ст. ст. 130, 132-134, 136, 138, 232 КЗпП України, керуючись ст. ст.3, 10, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов"язків - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд Донецької області в Апеляційний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 02.06.2017 року.

Суддя -