Справа № 462/1188/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря: Каралюс Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, директора-власника Приватного підприємства «Евекта» ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить передати йому у власність нежитлове приміщення, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м.Львові, загальною площею 126,2 кв.м, яке на праві приватної власності належить ПП «Евекта». Свої позовні вимоги він мотивує тим, що 30.12.2013 року уклав з ОСОБА_2, як директором-власником ПП «Евекта» договір позики, за умовами якого, з метою фінансової стабілізації позичальника /проведення ремонтних робіт, закупки товару і інше/ позикодавець надає позичальникові позику в сумі 60000,00 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві зазначену суму позики на протязі 3-х місяців, до 30.12.2016 року, а на забезпечення даного договору відповідач надала позивачеві нежитлове приміщення, що знаходиться на вул. Хотинська, 2 у м. Львові, загальною площею 126,2 кв.м. Однак відповідач умов договору не виконала, на неодноразові вимоги повернути кошти не реагує. З огляду на зазначене, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат ОСОБА_3, який діє на підставі угоди №07 від 02.03.2017 року, позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, просять позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов визнала, просить його задовольнити, оскільки на даний час не має змоги повернути позичені кошти.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.12.2013 року ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_2, як директором-власником ПП «Евекта» договір позики, за умовами якого, з метою фінансової стабілізації позичальника позикодавець надає позичальникові позику в сумі 60000.00 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві зазначену суму позики на протязі 3-х місяців, до 30.12.2016 року про що написала письмову розписку /а.с.5, 6/.

Згідно п.5 даного договору, з метою забезпечення належного виконання своїх зобов'язань по поверненню суми позики в зазначений строк відповідач надала позивачеві нежитлове приміщення, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м.Львові, загальною площею 126,2 кв.м. та як зазначено в договорі, він є також договором застави /а.с.5/.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 від 28.02.2017 року вона повідомила позивача, що в неї не має коштів для повернення позики і просила звернути стягнення на заставлене майно, приміщення на АДРЕСА_1 у м.Львові, загальною площею 126,2 кв.м., яке знаходиться під арештом виконавчої служби /а.с.9/.

Із доданих до позовної заяви документів вбачається, на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 у м.Львові накладено арешт, з приводу реалізації якого призначено електронні торги /а.с.10-15/.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до вимог ст.1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або іншихречей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Разом з тим, як вбачається із прохальної частини позовної заяви, ОСОБА_1 просить передати йому у власність нежитлове приміщення, що знаходиться на АДРЕСА_1 у м.Львові, загальною площею 126,2 кв.м, яке на праві приватної власності належить ПП «Евекта», хоча між сторонами виникли відносини щодо передання та повернення грошових коштів.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Особи, які бере участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд і при цьому, вони зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а визнання позову відповідачем суперечить закону, а відтак у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 174, 224-226 ЦПК України, ст.509, 526, 527, 530, 610-612, 1046-1048 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Ю.Л. Бориславський