справа № 208/7623/16-ц
№ провадження 2/208/236/17
19 червня 2017 р. м. Кам'янське
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., при секретарі Шешуревої Я.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна Лізингова Компанія «ЛЮКСКАР про захист прав споживачів та стягнення коштів, -
В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Уповноважений представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив.
Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача, та за згодою позивача ухвалити заочне рішення.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Відповідно до п. 3.2. Розділу 3 вказаного договору, вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір першого лізингового платежу вказується в Додатку № 2 до даного договору, який є його невід'ємною частиною.
Згідно Додатку № 2 до укладеного договору, сторонами було обумовлено, що вартість предмета лізингу становить 287 000,00 гривень, відсоток платежів - 50,00%, сума виплат 143 500,00 гривень, щомісячний платіж - 11 958,33 гривень, вартість фінансування (20%) - 57 400,00 гривень, платіж за передачу (3%) - 8 610,00 гривень (а.с.19).
Додатком № 3 до договору майнового лізингу було встановлено, що перший лізинговий платіж складає 50,00%, залишкова вартість предмета ревардингу 143 500 гривень, викупна вартість 4 305 гривень, відсоткова ставка - 11,00%, комісія - 2,00%, період лізингу - 60 місяців, щомісячний платіж - 3 265,07 гривень (а.с.20).
Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору.
Статтею 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, «Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним».
Таким чином, спірний договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, при укладенні вказаного договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що укладений сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним в силу закону та додаткового визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про правомірність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів в якості вартості фінансування згідно договору фінансового лізингу у розмірі 57 400,00 гривень.
Щодо обґрунтування заявлених вимог позивача в частині неможливості укладення відповідачем договору фінансового лізингу без відповідної ліцензії, несправедливості умов договору по відношенню до позивача, порушення принципу добросовісності, то суд зазначає наступне.
Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.
Виходячи із загальних умов, укладеного між сторонами договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду. При цьому, позивачем підписано вказаний договір, що свідчить про ознайомлення з умовами договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому. В той же час, в цій частині позовні вимог задоволенню не підлягають, оскільки оспорюваний позивачем договір є нікчемним в силу закону та додаткового визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЮКСКАР» про захист прав споживача, визнання договору майнового лізингу недійсним та стягнення коштів.
Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, суд вважає, що сплачені позивачем кошти в розмірі 574 грн. також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,ст.ст. 203, 205, 215, 216, 220, 627, 799, 806, 807 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 56-60, 64, 79, 84, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-228 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна Лізингова Компанія «ЛЮКСКАР про захист прав споживачів та стягнення коштів, задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна Лізингова Компанія «ЛЮКСКАР на користь ОСОБА_1:
57 400 (пятдесят сім тисяч чотириста) грн. 00 коп. суму коштів оплати за товар;
574 (пятсот сімдесят чотири) грн. 00 коп. суму судового збору.
Усього 57 974 (пятдесят тисяч девятсот сімдесят чотири) грн. 00 коп.
В іншій частині позовних вимог, відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний термін апеляційної скарги з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, шляхом подання у десятиденний строк з дня отримання його копії письмової заяви відповідача про його перегляд.

Суддя Похваліта С. М.