Компаніївський районний суд Кіровоградської області
Справа № 391/816/16-ц
Провадження № 2/391/26/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.08.2017р. селище Компаніївка

Компаніївський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Червонописького В.С.,

секретаря Степанової Л.Г.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач в листопаді 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним договору дарування та скасування зареєстрованого по договору дарування права власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 20 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером АДРЕСА_1. В той же час, співвласником 1/2 частки житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером АДРЕСА_1 являється позивач. 09 червня 2004 року Компаніївським районним судом Кіровоградської області між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 затверджено мирову угоду. За умовами затвердженої мирової угоди ОСОБА_4 передала позивачу у власність належну їй 1/2 частку житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером АДРЕСА_1, після чого отримати від позивача до 13.03.2005 кошти в сумі 13000 грн.

В листопаді 2011 року ОСОБА_4 пред'являла до позивача позов про розірвання мирової угоди, усунення перешкод в користуванні житловим будинком, припинення права спільної часткової власності та відшкодування доходів від безпідставно набутого майна. Ухвалою Компаніївського районного суду від 19 квітня 2012 року прийнято відмову ОСОБА_4 від позову в частині вимог про розірвання мирової угоди та усунення перешкод в користуванні будинком і на підставі п.3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України провадження в цій частині закрито. Зазначенні судові рішення набрали законної сили. Ухвалою Компанїївського районного суду від 24 грудня 2012 року у справі №1110/2138/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком, якою на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК закрито провадження. 21 січня 2013 року ОСОБА_4 ініціювала спір з приводу розірвання мирової угоди затвердженої рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 09.06.2004 року. Але, рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25.02.2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.05.2013 року по справі № 391/60/13-ц, ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, а з приводу вимог про розірвання мирової угоди від 09.06.2004 року закрито провадження у справі. Вважає, що протягом усього часу з моменту укладення мирової угоди між позивачем та ОСОБА_4, остання постійно ухилялась від її виконання щодо передачі ОСОБА_3 у власність належну їй 1/2 частку житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_6 вже більше 15 років не проживає у спірному будинку як і обдарований ОСОБА_5, а отже не могла виконати умови договору дарування від 20.05.2016 щодо його передавання. Позивач зазначає, укладений договір є фіктивним та таким, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування від 20.05.2016 ? частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, та скасувати державну реєстрацію права власності на ? частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, стягнути судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 позов підтримав та просить його задовольнити з викладених в ньому підстав.

Представник відповідачів ОСОБА_2 заперечив проти позову, надавши свої письмові заперечення, в яких зазначає, що на момент укладання оспорюваного правочину ОСОБА_3 умови мирової угоди від 09.06.2004 не виконав, рішенням Компаніївського районного суду від 25.02.2008 позовні вимоги ОСОБА_4 про спонукання до виконання умови мирової угоди задоволені, виконавчий лист пред'явлено до виконання, постановою державного виконавця виконавчий лист повернено без виконання, через те, що виконати рішення суду без участі боржника неможливо. Зазначає, що на момент вчинення правочину мала наміри спрямовані на реальне настання правових наслідків, які і були обумовленні договором дарування, а саме мала намір допомогти матеріально своєму синові, оскільки він має сім'ю, але не має власного житла. Вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судом неодноразово задовольнялись клопотання про надання сторонам часу для примирення та вирішення вказаного спору поза судовому порядку, або укладення мирової угоди.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи дійшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 09 червня 2004 року ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 затверджено мирову угоду. За умовами затвердженої мирової угоди ОСОБА_3 зобов'язується в строк до 15 березні 2005 року виплатити грошові кошти в сумі 13 000 грн. ОСОБА_4 за отриману у власність належну їй 1/2 частку житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

20 травня 2016 року ОСОБА_4 подарувала вищевказану належну їй 1/2 частку житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями. Вказаний правочин посвідчений державним нотаріусом Компаніївського районого нотаріального округу Узловою-Айзіме С.Ю.(а.с.4-5).

Судом встановлено, що ухвалою Компаніївського районного суду від 19 квітня 2012 року прийнято відмову ОСОБА_4 від позову в частині вимог про розірвання мирової угоди та усунення перешкод в користуванні будинком і на підставі п.3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України провадження в цій частині закрито. Ухвалою Компанїївського районного суду від 24 грудня 2012 року у справі №1110/2138/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком, якою на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК закрито провадження. Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25.02.2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.05.2013 року по справі № 391/60/13-ц, ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, а з приводу вимог про розірвання мирової угоди від 09.06.2004 року закрито провадження у справі.Зазначене судове рішення набрали законної сили. Рішенням Компаніївського районного суду від 25.02.2008 позовні вимоги ОСОБА_4 про спонукання до виконання умови мирової угоди задоволені. Дані рішення набрали законної сили (а.с.7-13, 34).

Судом встановлено, що предметом договору є 1/2 частки житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями, який розташована за адресою : АДРЕСА_1, сторони на час укладання договору дарування були зареєстровані в АДРЕСА_2.

Згідно акту обстеження по факту встановлення проживання ОСОБА_3 складеного депутатом Компаніївської селищної ради Кіровоградської області, встановлено, що ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_4 не проживає за даною адресою з 1991 року.(а.с.99)

Договір дарування передбачає собою безоплатний договір.

Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм ЦК, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом.

При цьому для визнання правочину фіктивним необхідною умовою є наявність відповідного умислу усіх сторін такого правочину на момент його вчинення.

Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину.

ОСОБА_3 не є стороною правочину, а саме договору дарування від 20 травня 2016 року, але є заінтересованою особою.

Згідно умов оспорюваного договору дарування дар оцінений сторонами договору в сумі 2000 грн., водночас оцінка дарованої частки будинку станом на 2004 рік становить 13 000 грн. На думку позивача, відповідачем ОСОБА_4 свідомо занижено вартість її частки будинку, і укладаючи договір дарування 20.05.2016 відповідачі мали на меті не передачу безоплатно у власність цього майна, а бажали уникнути виконання ухвали суду від 09.06.2016, ці передумови є ознаками фіктивності договору, оскільки відповідачі не мали на меті створення будь-яких правових наслідків.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд не погоджується з думкою позивача та його представника про наявність в діях відповідачів ознак фіктивності правочину, так як ознаки фіктивності в оспорюваном договорі відсутні, оскільки фіктивною визнається угода, на виконання якої сторони не виконали жодних дій.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

09 червня 2004 року ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 затверджено мирову угоду.

Ухвалою Компаніївського районного суду від 19 квітня 2012 року прийнято відмову ОСОБА_4 від позову в частині вимог про розірвання мирової угоди та усунення перешкод в користуванні будинком і на підставі п.3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України провадження в цій частині закрито. Ухвалою Компанїївського районного суду від 24 грудня 2012 року у справі №1110/2138/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком, якою на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК закрито провадження. Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25.02.2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.05.2013 року по справі № 391/60/13-ц, ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, а з приводу вимог про розірвання мирової угоди від 09.06.2004 року закрито провадження у справі.. Рішенням Компаніївського районного суду від 25.02.2008 позовні вимоги ОСОБА_4 про спонукання до виконання умови мирової угоди задоволені.Зазначенні судові рішення набрали законної сили.

Отже судом встановлено, що на момент складення договору дарування 12.05.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 діяли умови мирової угоди, згідно яких ОСОБА_4 мала передати у власність позивачу ОСОБА_5 належну їй ? частину житлового будинку, а позивач в свою чергу сплатити грошові кошти в сумі 13000 грн.

В зв'язку з викладеним суд визнає недійсним правочин - договір дарування від 12.05.2016 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без застосування будь-яких юридичних наслідків згідно ч.1 ст. 216 ЦК України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати з судового збору та витрати на правову допомогу.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи, які несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

У пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір яких визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_3 та Шаповаловим Д.М. укладено договір про надання правової допомоги від 03.01.2017 (а.с.40)., згідно наданої суду квитанції до прибуткового касового ордеру № б/н від 03.01.2017 вартість послуг адвоката Шаповалова Д.М. становить п'ять тисяч гривень.(а.с.110)

Отже, на думку суду відшкодуванню на користь позивача з відповідачів підлягають витрати на правову допомогу та судовий збір.

Керуючись ст.11, 60, 208, 209, 213-216 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 20.05.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під номером АДРЕСА_1.

Скасувати зареєстроване по договору дарування від 20.05.2016 року право власності за ОСОБА_5 на 1/2 частку житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями під номером АДРЕСА_1.

Стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати та витрати за надання правової допомоги в сумі 3010,00 грн. (три тисячі десять гривень, 00 коп.)

Стягнути ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати та витрати за надання правової допомоги в сумі 3010,00 грн. (три тисячі десять гривень, 00 коп.)

На рішення суду може бути протягом десяти днів подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Кіровоградської області через Компаніївський районний суд Кіровоградської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя В.С. Червонописький