У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: ОСОБА_1 і представника позивачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду від 6 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 6 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задоволено частково:

Визнано видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 липня 2003 року в спадковій справі №615 недійсним у частині спадкування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 права на земельну частку (пай) площею 3,7 умовних кадастрових гектарів в КСП "Агроспілка-Україна" у с.Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області, що належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 4 квітня 1997 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 30 травня 1997 року за номером НОМЕР_2, спадкоємцем якої був її син ОСОБА_8, котрий прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

Стягнуто з ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 понесені ними судові витрати у розмірі по 275, 60 гривень з кожного.

У решті позовних вимог відмовлено.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи і порушення судом норм процесуального права.

Обґрунтовуючи її, покликалася на хибність висновку суду про достатність належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Помилковим вважала переконання про те, що батько позивачів - ОСОБА_9 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, а саме земельною часткою (паєм), про що свідчить договір її оренди. Однак даний договір оренди підписаний 6 січня 2000 року до смерті ОСОБА_7 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року), а тому не може бути доказом прийняття спадщини.

ОСОБА_9 не мав права укладати договір оренди, оскільки земельна частка (пай) йому не належала, а якщо він його уклав замість ОСОБА_7 відповідно до ст. 207 ЦК України, то його підпис мав бути посвідчений нотаріусом із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

На її думку, позивачами не надано доказів про фактичне прийняття спадщини впродовж шести місяців після смерті спадкодавця ОСОБА_7

Також вважала, що в матеріалах справи відсутні докази неналежної перевірки нотаріусом документів під час видачі їй та ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом. Під час видачі оспорюваного свідоцтва державним нотаріусом не було виявлено заповіту, складеного ОСОБА_7, що підтверджується спадковою справою, заведеною після смерті ОСОБА_8 Після смерті ОСОБА_7 спадкова справа не заводилась.

Оскільки видані на її ім'я та на ім'я ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом вважала дійсними, тому з урахуванням наведених обставин просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про відмову в задоволенні позову.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивачі, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просили його залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 і ОСОБА_4, суд першої інстанції правильно виходив з його обґрунтованості та доведеності, оскільки права позивачів на спірну земельну ділянку (пай) виникли на підставі заповіту спадкодавця, тоді як син ОСОБА_7 - чоловік та батько відповідачів успадкував відповідно до закону. Оскільки позивачі прийняли спадщину своєчасно згідно із вимогами закону, який діяв на той момент, тому їхні права є пріоритетними. Однак з позовом у частині визнання за ними права власності суд не погодився, відмовивши в її задоволенні через те, що їхні права не порушені і перешкод у набутті такого права в позасудовому порядку не існує.

Як встановлено судом, спірна земельна ділянка (пай) площею 3, 7 умовних кадастрових гектарів в колективному сільськогосподарському підприємстві "Агроспілка-Україна" (далі - КСП "Агроспілка-Україна") у с. Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 04.04.1997 року, що зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 30 травня 1997 року за НОМЕР_2 (а.с. 9, 103).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу порушення відповідачами прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тим, що син спадкодавця ОСОБА_8 як чоловік та батько ОСОБА_1 і ОСОБА_5 прийняв спадщину на підставі закону і отримав свідоцтво про право на спадщину, тоді як батько позивачів прийняв у спадщину 3, 7 га умовних кадастрових гектарів, однак не отримав свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстав ноки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним і громадським організаціям.

Не оспорюється сторонами та обставина, що 15 серпня 1997 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким належну їй земельну ділянку (пай), що знаходиться у колективній власності КСП "Агроспілка-Україна" відповідно до сертифікату серії НОМЕР_1 від 04.04.1997 року, заповіла своєму племіннику ОСОБА_9 Заповіт посвідчено секретарем Виконавчого комітету Здовбицької сільської ради і зареєстрований в реєстрі №128 (а.с. 10). Даний заповіт не скасований, не змінений і є чинним.

На а.с. 12 міститься довідка Виконавчого комітету Здовбицької сільської ради Здолбунівського району №1991 від 10.10.2016 року про те, що ОСОБА_9 користувався земельною ділянкою (паєм) від 2000 року по 2016 рік згідно з договором оренди, що зареєстрований Здовбицькою сільською радою №142 від 01.03.2000 року. Земельний пай раніше належав ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. ОСОБА_9 є спадкоємцем останньої за заповітом, посвідченим Здовбицькою сільською радою №128 від 15.08.1997 року.

З договору оренди земельної ділянки від 6 січня 2000 року видно, що ОСОБА_9 уклав даний договір з недержавним сільськогосподарським підприємством ПСП "Україна" строком на 5 років (а.с. 11-11, зв.).

Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1.) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2.) якщо він подав нотаріальному органові за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З огляду на те, що ОСОБА_9 вступив у володіння земельною ділянкою (паєм) у передбачений законом шестимісячний строк, що стверджено доказами, наданими Здовбицькою сільською радою, а також договором оренди спірної ділянки, тому висновок суду про прийняття ним спадщини за заповітом відповідає вимогам закону і обставинам справи.

2 грудня 2015 року ОСОБА_9 заповів на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належну йому земельну ділянку (пай) на території Здовбицької сільської ради Здолбунівського району, надану для ведення особистого селянського господарства відповідно до державного акта НОМЕР_3, виданого згідно з розпорядженням голови районної держадміністрації №489 від 12.10.2007 року (а.с. 25).

Позивачі після смерті спадкодавця 13 січня 2016 року прийняли спадщину у передбаченому законом порядку, однак свідоцтва про право на спадщину ще не отримали.

Разом з тим, з матеріалів спадкової справи №615, заведеної Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою за заявою відповідачів від 18 липня 2003 року, які є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року та був спадкоємцем за законом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7, однак не оформив своїх спадкових прав, вбачається, що 18 липня 2003 року ОСОБА_1 і ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, в т.ч. і на спірну земельну ділянку (пай) (а.с. 97-104).

Приходячи до переконання про часткову обґрунтованість вимог позивачів, правильно суд урахував, що при зверненні до нотаріуса відповідачі зазначали про відсутність інших спадкоємців, що не відповідає матеріалам справи, оскільки спадкоємцем за заповітом був ОСОБА_9, який прийняв спадщину в частині спірної земельної ділянки (паю). Натомість нотаріус погодився із підставністю заяви.

Як зазначав Пленум Верховного Суду України у п. 27 своєї постанови від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Встановлено, що оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину за законом порушуються права позивачів як спадкоємців ОСОБА_9 лише у частині переходу права власності на земельну ділянку (пай) площею 3, 7 умовних кадастрових гектарів.

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного суду України у п. 23 своєї постанови від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Між тим, доказів звернення до нотаріуса чи до уповноваженої на це особи відповідного органу місцевого самоврядування позивачі не надали, а судом їх не було здобуто.

За таких обставин суд першої інстанції зробив висновок про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку (пай).

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, на застосуванні яких наполягали позивачі, суд попередньої інстанції обґрунтовано задовольнив позов у частині визнання недійсним оспорюваного свідоцтва.

Щодо відмови в позові, то суд встановив безпідставність вимоги, а тому вирішив вимоги позивачів у цій частині з додержанням положень закону та обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права на увагу не заслуговують.

Так, згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Натомість будь-яких доказів про такі недодержання процесуально-правових норм, що потягло би скасування чи зміну оскаржуваного рішення, відповідачами надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Не можна погодитися і з посиланнями автора скарги на порушення норм матеріального права, адже їх наявність спростовуються правильністю висновків суду.

Також є необґрунтованими і доводи ОСОБА_1 про невідповідність висновків суду обставинам справи.

Так, судом в оскаржуваному рішенні наведено достатні мотиви, з яких він вважав встановленими наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги позивачів і заперечення відповідачів, а також вірно встановив характер правовідносин та відповідну їм норму матеріального права.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивачів, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Здолбунівського районного суду від 6 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: