Справа № 450/56/17 Провадження № 2/450/690/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2017 р.Пустомитівський районний суд Львівської області
в складі: головуючого - судді -ОСОБА_1.
при секретарі -ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 сільської ради, третя особа : ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку та земельних ділянок в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 сільської ради Пустомитівського району Львівської області, в якій просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, яка померла 20.03.2006 року на : 1/2 частину будинку №73 та інших будівель, що розташовані за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Звенигород; 1/2 частину земельної ділянки площею: 0,1780га та на 1/2 частину земельної ділянки площею: 0,0846га, що розташовані за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Звенигород.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 20 березня 2006 року померла його мати, ОСОБА_6, яка протягом року перед смертю проживала разом з ним за адресою : АДРЕСА_1. У спадщину після її смерті увійшли : 1/2 частина житлового будинку №73 площею 72,6кв.м., який знаходиться в с. Звенигород, Пустомитівського району. Львівської області; 1/2 земельної ділянки площею: 0,0846га та 1/2 земельної ділянки площею: 1.1782га, розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Звенигород, що стверджується державним актом на право власності на землю 11-ЛВ №041064 виданого на підставі рішення №121 від 22.08.1996р. виконкомом ОСОБА_4 сільської ради народних депутатів загальною площею 0,2626га в межах згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки.

За життя ОСОБА_6 склала заповіт, який посвідчений секретарем виконкому ОСОБА_4 сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 29.12.2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 406, згідно якого належну їй 1/2 частину житлового будинку та присадибну земельну ділянку заповіла своєму синові, тобто позивачу ОСОБА_3. Позивач вказує, що спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині не має. Позивач вказує, що спадщину за заповітом після смерті матері він прийняв, так як протягом року до дня смерті постійно проживав разом із нею, доглядав її до дня смерті, що підтверджується актом від 29.12.2016 року складеним комісією ЖВК-40 м. Львів. Однак, не може оформити право власності в порядку спадкування за заповітом на вказане спадкове майно у нотаріальній конторі, оскільки оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно були втрачені ще за життя матері. У звязку з чим, в позасудовому порядку неможливо прийняти спадщину. На підставі наведеного позивач у позовній заяві просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, однак через канцелярію суду ним було подано заяву, в якій просить суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_4 сільської ради Пустомитівського району Львівської області не зявився, однак від сільського голови надійшла заява, в якій просить суд розглядати справу без участі їх представника. Позовні вимоги сільська рада визнає та просить їх задоволити.

Третя особа : ОСОБА_5 не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений.

Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши матеріали справи, дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що обставини на які покликається позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Судом встановлено, що 20 березня 2006 року померла позивача матір, ОСОБА_6, яка протягом року до дня смерті проживала за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, до складу якої увійшло наступне майно: 1/2 частина житлового будинку №73 площею 72,6кв.м., який знаходиться в с. Звенигород, Пустомитівського району. Львівської області, належного померлій на підставі реєстраційного посвідчення виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 11.10.1995 року та зареєстрованого в реєстрову книгу № 1 за реєстровим номером 131; 1/2 земельної ділянки площею: 0,0846га та 1/2 земельної ділянки площею: 1.1782га, розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Звенигород, що стверджується державним актом на право власності на землю 11-ЛВ №041064 виданого на підставі рішення №121 від 22.08.1996р. виконкомом ОСОБА_4 сільської ради народних депутатів загальною площею 0,2626га в межах згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки.

Встановлено, що за життя ОСОБА_6 склала заповіт, який посвідчений секретарем виконкому ОСОБА_4 сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 29.12.2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 406, згідно якого належну їй 1/2 частину житлового будинку та присадибну земельну ділянку заповіла своєму синові, тобто позивачу ОСОБА_3.

Статтями 328, 1216 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Тому спадкування є однією з підстав виникнення права власності.

Судом встановлено, що у відповідності до ст. 1223 ЦК України, позивач ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем за заповітом майна своєї матері ОСОБА_6 Спадкоємців, які б мали обов'язкову частку у спадщині ОСОБА_6 незалежно від змісту заповіту, судом не встановлено.

Відповідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти.

Частиною 5 ст.1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно акту від 29.12.2016 року, складеним комісією ЖБК -40 м. Львів, ОСОБА_6 з 5005 року по день смерті проживала разом зі своїм сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2, а отже відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, позивач вважається таким, що прийняв спадщину, після смерті матері.

Приписами ст. 328 ч.2 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що право власності ОСОБА_6 на спірне нерухоме майно підтверджується наявними в матеріалами справи копіями правовстановлюючих документів, однак оригінали таких було втрачено, що унеможливлює реалізацію права позивача на спадкування через нотаріальну контору.

Оскільки документи, що засвідчує право власності на нерухоме майно, існували, що зокрема підтверджено їх збереженою копією, проте були втрачені, та не можуть бути відновлені у встановленому законодавством порядку, позивач змушений звертатися із цим позовом в порядку ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлено зокрема у разі втрати правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Аналогічна позиція викладена також у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Статтею 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Окрім цього, з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами окремих положень цивільного процесуального законодавства Пленум Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 2 від 12.06. 2009 року роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

За вказаних вище обставин, беручи до уваги те, що спадкове майно належало спадкодавцю на праві особистої власності, позивач, як спадкоємець за заповітом вчинив дії, що об'єктивно стверджують факт прийняття спадщини та безумовне визнання позову відповідачем, а також те що ухвалення рішення в користь позивача не порушує прав третіх осіб, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачем підставні та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 74, 197, 209, 212-215, 218-222 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 328, 392, 1216, 1218, 1221, 1223, 1268 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, яка померла 20.03.2006 року, право власності на 1/2 частину будинку №73 з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: с. Звенигород, Пустомитівський район, Львівська область.

Визнати за ОСОБА_3, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, яка померла 20.03.2006 року, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею: 0,1780 га та на 1/2 частину земельної ділянки площею: 0,0846га, загальною площею 0,2626 га. цільове призначення обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, що розташовані за адресою: с. Звенигород, Пустомитівський район, Львівська область та належали померлій на підставі державного акту на право власності на землю 11-ЛВ №041064 виданого на підставі рішення №121 від 22.08.1996р. виконкомом ОСОБА_4 сільської ради народних депутатів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

СуддяОСОБА_1