Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 - на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_10 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 06 липня 2010 року її син ОСОБА_7 взяв у неї в борг грошові кошти у розмірі 100 тис. доларів США для придбання житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, про що власноруч написав розписку.Враховуючи те, що отримані в позику кошти використано ОСОБА_7 в інтересах сім'ї, а тому вказаний договір позики створює обов'язки й у ОСОБА_8

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено, стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 суму боргу за договором позики від 06 липня 2010 року у сумі 2 105 000 грн.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі із 27 жовтня 2006 року по 17 лютого 2015 року.

За договорами купівлі-продажу від 06 липня 2010 року подружжям на ім'я ОСОБА_7 придбано житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1. Земельну ділянку придбано за 146 880 грн, будинок - за 517 344 грн.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 серпня 2015 року у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_7 та ОСОБА_10 визнано право власності на Ѕ будинку та земельної ділянки за кожним.

Згідно розписки від 06 липня 2010 року, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 100 тис. доларів США для придбання будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, на строк до 01 липня 2013 року.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що вказаний договір, укладений ОСОБА_7 в інтересах сім'ї,створює обов'язки для ОСОБА_10,а тому ОСОБА_10 також має відповідати за виконання вказаного боргового зобов'язання.

Погодитися із такими висновками не можна.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст.65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входитьзагальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

За змістом ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_8 заперечила проти позову ОСОБА_7, посилаючись на те, що із розписки від 06 липня 2010 року відносини позики між ОСОБА_7 та його матір'ю ОСОБА_6 не виникли. Вказаний документ з'явився у 2015 році у зв'язку із поділом спільного майна подружжя з метою заволодіння її частиною нерухомості у рахунок погашення боргу за спірною розпискою. На підтвердження своїх доводів заявила клопотання про призначення судової технічної експертизи на предмет з'ясування дати складення розписки.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 208 ЦПК України, питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 210 ЦПК України, у мотивувальній частині ухвали суду мають зазначатися мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закон, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Питання щодо дати складення розписки від 06 липня 2010 року входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для правильного її вирішення, а тому за результатами розгляду клопотання ОСОБА_8 про призначення судової технічної експертизи у справі суд мав постановити не протокольну ухвалу (ч. 2 ст. 210 ЦПК України), а ухвалу як окремий процесуальний документ із наведенням мотивів відмови у задоволенні клопотання.

У порушення наведених норм процесуального закону апеляційний суд не постановлював ухвали за результатами розгляду клопотання ОСОБА_8 про призначення судової технічної експертизи у справі, вирішив це питання не виходячи до нарадчої кімнати (протокольна ухвала), не сприяв з'ясуванню обставин справи та позбавив відповідача ОСОБА_8 права на доведення перед судом переконливості своїх заперечень проти позову.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що рішенням суду першої інстанції кошти за розпискою у розмірі 2 105 000 грн стягнуто із ОСОБА_7 та ОСОБА_10 без зазначення обсягу відповідальності кожного з відповідачів (сума стягується солідарно, із кожного окремо, тощо). Допущена помилка може утруднити виконання рішення суду.

З огляду на викладене, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_8- ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик