Справа № 307/2089/17
Провадження № 2/307/1263/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Клим В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де третя особа Чумалівська сільська рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, де третя особа Чумалівська сільська рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В позовній заяві зазначила, що свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 21.05.2009 року стверджується, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 Крім наведеного, факт належності їй на права власності на житловий будинок стверджується реєстраційним написом на документі про право особистої власності, в якому зазначено, що в Тячівському РПТІ проведено запис у реєстрову книгу №03 за реєстровим №380 від 10.06.2009 року. Довідкою Чумалівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 09.08.2017 року за №778, також стверджується, що згідно по господарського обліку Чумалівської сільської ради власником дворогосподарства, розміщеного в АДРЕСА_1 є ОСОБА_1. Однак, при оформленні дозвільних документів на право отримання державної субсидії, їй стало відомо, що згідно даних Тячівського РВ ДМС України в Закарпатській області за вище згаданою адресою, тобто в належному їй також на праві власності житловому будинку АДРЕСА_1, крім неї, зареєстровані інші особи, а саме ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка відповідно до вищезгаданої довідки на території Чумалівської сільської ради не проживає з 2015 року. Приймаючи до уваги, що вона як власник житлового будинку, не давала згоду на реєстрацію згаданої особи за вище згаданою адресою, належне їй майно в ньому не знаходиться, то вважає, що вищезгадана особа як особа, яка хоча і зареєстрована в її будинку, однак не має права користування ним, а тому така повинна бути знята з реєстраційного обліку за цією адресою. Крім наведеного, в результаті реєстрації ОСОБА_2 в житловому будинку, який належить їй на праві власності, для неї можуть створюватися перешкоди в користуванні та розпорядженні цим будинком на власний розсуд.

Просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1, Тячівського району, Закарпатської області.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник Чумалівської сільської ради в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи , суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 21.05.2009 року, виданого виконкомом Чумалівської сільської ради, та зареєстрованого в Тячівському районному підприємстві технічної інвентаризації за номером 380 в книзі №3, є власником житлового будинку АДРЕСА_1, в ? частині.

В довідці Чумалівської сільської ради від 09.08.2017 року за №778, зазначено, що в АДРЕСА_1, зареєстрована ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка не проживає на території Чумалівської сільської ради з 2015 року, будинок належить батькам.

Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Так, у відповідності до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності і власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира ( ст.ст. 379 , 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Передбачаючи право власника жилого будинку ( квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника чи членів його сім'ї до нового власника в частині збереження права користування житлом.

Згідно ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем та ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила встановлені статтею 162 ЖК України.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 з 2015 року не проживає в належному позивачці ОСОБА_1 як співвласнику будинку АДРЕСА_1.

Згідно до ст.60 Цивільного Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст.ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачкою доведено факт порушення з боку відповідачки ОСОБА_2 її права користування та розпоряджання своїм майном, а саме будинком АДРЕСА_1, оскільки відповідачка значиться зареєстрованою в її будинку, а тому позов слід задовольнити та визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку та зареєстровану в АДРЕСА_1, України, такою, що втратила право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на відповідачку.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 169, 209, 213-215 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст.16, 379, 382, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку та зареєстровану в АДРЕСА_1, України, такою, що втратила право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1, України.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 гривень сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий В.І.Бобрушко