Справа № 388/931/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

26.05.2017 року Долинський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Баранського Д.М.,

за участю секретаря Поліщук Т.І.,

представника ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що 7 липня 2007 року з відповідачкою зареєстрував шлюб.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 9 серпня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Тепер сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть.

Між сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу спільного сумісного майна.

За час шлюбу сторони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1, а також: шкіряний мякий куток вартістю 20000 грн; меблеву стінку «Гірка» білого кольору вартістю 6700 грн; спальню «Lulu White» вартістю 10000 грн; шафу-купе індивідуального замовлення вартістю 4700 грн; телевізор «Samsung» вартістю 2400 грн; бойлер «Thermal» вартістю 1500 грн; пральну машину «Indesit» вартістю 1600 грн; килимове покриття для спальної кімнати вартістю 5600 грн; зелений овальний килим вартістю 1800 грн; гардини індивідуального замовлення для спальної кімнати вартістю 2400 грн; гардини індивідуального замовлення вартістю 2000 грн; кухонний гарнітур вартістю 1000 грн; стінку вартістю 1200 грн; люстру вартістю 2200 грн.

Після розірвання шлюбу відповідачка відшкодувала частину вартості спільного рухомого майна у розмірі 40000 грн та між сторонами була домовленість, що у подальшому вона продасть спільну квартиру та поверне половину її вартості.

Однак, відповідачка відмовляється від поділу майна, а саме квартири, що є спільною сумісною власністю.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги, попросивши вирішити судом питання виключно про поділ спільного нерухомого майна. Позов з уточненими позовними вимогами підтримав за обставин зазначених у ньому, попросив позов задовольнити. Суду пояснив, що спірна квартира є спільною сумісною власністю. Після розірвання шлюбу забрав особисте майно, про що надає документи, що підтверджують їх купівлю у період до шлюбу. ОСОБА_3 у період шлюбу не працювала. У свою чергу мав роботу, отримував достатні доходи, мав службовий транспорт, службовий мобільний телефон, фактично усім був забезпечений за рахунок роботодавця, про що надає докази, зокрема виписку з банківського рахунку в паперовому та електронному виді, документи на службовий транспорт та мобільний телефон. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 зобовязалась продати спірну квартиру та повернути частину грошових коштів. Від ОСОБА_3 отримав 40000 грн за частку у спільній сумісній власності.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні. ОСОБА_3 суду пояснила, що виходячи заміж мала у власності однокімнатну квартиру. Після одруження разом з ОСОБА_2 придбали спірну квартиру. Після розірвання шлюбу за квартирою рахувалась заборгованість зі сплати комунальних платежів на суму 16000 грн, що нею було сплачено. Також після розірвання шлюбу ОСОБА_2 виплатила 4000 доларів США, тобто його частку у вартості спільної квартири, про що він написав розписку. Також ОСОБА_2 забрав частину нерухомого майна. Будучи у шлюбі нею було взято у позику 9000 доларів США, що зобовязалась повернути після продажу власної однокімнатної квартири. Пізніше з позивачем придбали спірну квартиру за 14000 доларів США, з яких 5000 доларів США витрачено ним та 9000 доларів США нею. Продавши однокімнатну квартиру сплатила зобовязання із позики у розмірі 9000 доларів США.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що дійсно надавала ОСОБА_3 у позику 9000 доларів США для купівлі квартири, що відповідачка зобовязалась повернути після продажу власної однокімнатної квартири. Також надавала ОСОБА_3 у позику 5000 доларів США з метою сплатити ОСОБА_2 за частку квартири.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що 7 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, про що у Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 450 (а. с. 4).

Заочним рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 9 серпня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 5). 9 вересня 2013 року це рішення набрало законної сили.

Згідно договору купівлі-продажу від 2 серпня 2007 року, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Ціна договору 38000 грн, які ПРОДАВЕЦЬ отримав від ПОКУПЦЯ повністю до підписання договору. 2 серпня 2007 року цей договір посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 2028, а також 7 серпня 2007 року зареєстрований в обласному комунальному підприємстві «Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації» за № 7610 (а. с. 22, 23).

Таким чином, аналізуючи вищезазначене, можливо стверджувати, що спірне житло придбане сторонами у період шлюбу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У цій справі жодна зі сторін не заперечує той факт, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя підтверджується наданою суду відповідачкою та її представником заявою ОСОБА_2, що посвідчена 15 серпня 2013 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_7, зареєстрована у реєстрі за № 370 (а. с. 27). Згідно цієї заяви ОСОБА_2 дає згоду на укладення договору про продаж колишньою дружиною ОСОБА_3 квартира за адресою: ОСОБА_7, 88, кв. 14, м. Долинська, Долинський район, Кіровоградська область. При цьому заявляє, що такий правочин відповідає їхнім інтересам та погоджується з тим, щоб умови договору купівлі-продажу визначалися ОСОБА_3

Отже, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак підлягає поділу у порядку встановленому чинними нормативно-правовими актами.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Таким чином, договір про поділ квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, будь-які правочини подружжя щодо поділу спільного сумісного майна, зокрема житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя, що не посвідчені нотаріально, є нікчемними.

Частиною 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, поділ майна подружжя за нікчемним правочином не створює будь-яких прав та обовязків для його сторін, окрім тих, що повязані з його недійсністю, тобто обовязку кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що одержано на виконання такого правочину.

З огляду на вищезазначене, доводи відповідачки ОСОБА_3 з приводу поділу спірної квартири є необґрунтованими, оскільки матеріали цієї справи не містять таких доказів.

Слід також зазначити, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України). Тобто кошти за борговою розписку, отримані у період шлюбу враховуються, оскільки згідно положень ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За змістом ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Беручи до уваги вищезазначене, враховуючи те, що сторонами не надано та не заявлялось будь-яких доказів про можливість поділу спірної квартири в натурі відповідно до їх часток, інших вищезазначених дій сторонами не вчинено, а відтак цей позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ст. 71 СК України, ст. ст. 179, 183 ЦК України, ст. ст. 10, 60-62, 64, 212-215, 218, 294 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Розділити майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнавши за ними право власності по 1/2 частині кожному квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 1520,94 грн (одну тисячу пятсот двадцять гривень 94 копійки) понесених судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Кіровоградської області через Долинський районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 29 травня 2017 року.

Суддя Долинського районного суду ОСОБА_8