Справа № 365/470/17
Номер провадження: 2/365/306/17

Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.10.2017 року смт. Згурівка

Згурівський районний суд Київської області в складі:
головуючого - судді ХИЖНОГО Р.В.
за участю
секретаря судового засідання НОСОВОЇ О.О.
представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2
представника відповідача ТОВ «Українська молочна компанія» ЛИХАЦЬКОГО В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська молочна компанія» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Згурівського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що він з 16 грудня 2016 року відбуває військову службу за контрактом в зоні проведення антитерористичної операції (далі АТО).

З 3 серпня 2010 року по 16 грудня 2016 року він працював на посаді оператора машинного доїння в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Українська молочна компанія» (далі - ТОВ «Українська молочна компанія»).

15 грудня 2016 року позивач вибув з смт. Згурівка та прибув у розпорядження начальника 169 НЦ згідно вимог припису військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 за відношенням командира в/ч НОМЕР_1 . З 16 грудня 2016 року позивач поступив на військову службу в зоні АТО згідно умов контракту, підписаного між ним та Міністерством оборони України строком на три роки. Наказом відповідача за № 144-К від 15 грудня 2016 року позивач був звільнений з роботи у зв`язку із вступом на військову службу по п. 3 статті 36 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, виходячи з наступних підстав: позивач не подавав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, повідомив відповідача про вступ на військову службу за контрактом; позивач вступив на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, а отже, має гарантії від держави щодо збереження місця роботи та середньомісячного заробітку на період служби; п. 3 ст. 36 КЗпП України не поширюється на випадки, передбачені ст. 119 КЗпП України; відповідно до ст. 119 КЗпП України визначає, що за працівником прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк його дії або до дня звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, у якому він працював; всупереч вимогам ст. 47 КЗпП України відповідач невчасно, лише 26 червня 2017 року видав позивачу копію наказу про звільнення та трудову книжку.

В результаті незаконного звільнення позивачу було завдано матеріальної шкоди, що полягає у невиплаті заробітної плати через вимушений прогул. Середній заробіток позивача станом на 15 грудня 2016 року становив 7569 гривень 38 коп., виходячи з чого, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 грудня 2016 року по 16 липня 2017 року складає 52985 гривень.

Також позивачу було завдано моральних страждань. Позивач сподівався, що після служби матиме гарантовану роботу та заробіток. Через втрату роботи позивач почував себе погано, втратив сон, душевний спокій та віру в майбутнє. Крім того, в с. В. Крупіль, де проживає позивач поширились неправдиві чутки, що позивач був звільнений за прогули та пиятство, що зашкодило його репутації та створило психологічний дискомфорт для позивача та його рідних. Моральну шкоду позивач оцінює в 50000 гривень.

Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 просить суд поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача на його користь компенсацію за спричинену моральну шкоду, притягнути до матеріальної відповідальності посадову особу, з вини якої було позивача було звільнено з роботи.

Крім того, позивачем було додано до позовної заяви клопотання про поновлення пропущеного строку для подання позову. Місячний строк на звернення до суду пропустив, оскільки копію наказу про звільнення він отримав лише в кінці червня 2017 року, коли перебував у відпустці вдома. На даний час позивач проходить військову службу у в/ч НОМЕР_2 . Просить поновити строк на звернення до суду, як такий, що пропущений з поважних причин.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Додатково пояснив, що наказ про своє звільнення та трудову книжку позивач отримав лише в червні 2017 року. Підпис від імені позивача в наказі в графі «З наказом ознайомлений» виконала мати позивача ОСОБА_4 .

Представник відповідача ТОВ «Українська молочна компанія» - Лихацький В.М. заперечував проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що звільнення позивача мало місце відповідно до вимог трудового законодавства. Позивач був звільнений з посади у звязку із вступом на військову службу за контрактом, особливий період в цей час не діяв.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що в грудні 2016 року її син ОСОБА_1 вступив на військову службу за контрактом. До цього він працював в ТОВ «Українська молочна компанія» на посаді оператора машинного доїння. Тоді ж її викликали до керівництва ТОВ «Українська молочна компанія» та сказали розписатись в наказі про звільнення замість сина, що вона і зробила.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Наказом ТОВ «Українська молочна компанія» від 15 грудня 2016 року № 144-К позивача ОСОБА_1 звільнено з посади оператора машинного доїння з 16 грудня 2016 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у звязку із вступом на військову службу. Позивач працював ТОВ «Українська молочна компанія» з 3 серпня 2010 року, на посаді оператора машинного доїння позивач працював з 01 вересня 2010 року та отримував оплату праці відповідно до розцінок діючих на виробництві (копії наказів а.с.11, 40, копія трудової книжки а.с.12, копії довідок ТОВ «Українська молочна компанія» - а.с.13,14).

В силу ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою ст.119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту» (ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військовуслужбу»).

Приписом військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу ОСОБА_1 запропоновано 15 грудня 2016 року вибути у розпорядження начальника 169 НЦ на підставі відношення командира в/ч НОМЕР_1 (копія припису а.с.7).

16 грудня 2016 року між позивачем та Міністерством оборони України укладено контракт про проходження військової служби строком на три роки (копія контракту а.с.8-9). З 16 грудня 2016 року позивач був зарахований до особового складу військової частини (копія наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 № 313 від 16 грудня 2016 року а.с.10).

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

На думку суду, позивач пропустив строк на звернення до суду з позовною заявою з поважних причин, що підтверджується письмовими доказами по справі, поясненнями представника позивача та свідка ОСОБА_4 15 грудня 2016 року позивач вибув з смт. Згурівка та прибув у розпорядження начальника 169 НЦ згідно вимог припису військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 за відношенням командира в/ч НОМЕР_1 . З 16 грудня 2016 року позивач поступив на війському службу в зоні АТО згідно умов контракту, підписаного між ним та Міністерством оборони України. За даних обставин позивач не міг отримати наказ про своє звільнення та трудову книжку 16 грудня 2016 року.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.

Пунктом 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначається, що собливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.

Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.

Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.

Указом Виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України № 1240-VІІ від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу В.о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.

Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 15.01.2015 № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року.

Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Вступ позивача на військову службу за контрактом здійснювався за межами дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015р., у тому числі на території Київської області.

Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити повністю. Суд приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи мало місце відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач був звільнений з роботи у звязку із вступом на військову службу за контрактом згідно пункту 3 статті 36 КЗпП України. На час звільнення позивача з роботи, та його вступ на військову службу за контрактом рішення (указ) Президентом України про мобілізацію не приймалося, воєнний стан не вводився, особливий період не діяв. Таким чином, пільги передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ч. 2 ст. 39 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" на позивача не поширюються, а тому відсутні підстави для скасування наказу про звільнення позивача та його поновлення на роботі. Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди є похідними вимогами, то вони теж не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 15-16 ЦК України, ст.ст. 21, 36, 38, 94,119, 235 КЗпП України,

ст.ст. 3,60, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В :

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом, як пропущений з поважних причин.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська молочна компанія» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 ( десяти ) днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 ( десяти ) днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ Р.В. ХИЖНИЙ