У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 31 травня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року, в с т а н о в и л а: У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 21 лютого 2007 року між публічним акціонерним товариством «Фольскбанк» (далі - ПАТ «Фольскбанк»; банк) та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № КБ 42014 з додатками, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти в сумі 70 000 доларів СШАзі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних, з кінцевим строком погашення не пізніше 19 лютого 2027 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки № РО 88892, а 08 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_8 - договір поруки № РО 96117. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору станом на 10 липня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 21 433,61 долариСША, що становить 249 875 гривень 81 копійка, з яких: заборгованість за кредитом - 19 755,52 доларів США, що становить 230 312 гривень 42 копійки; заборгованість за відсотками -1 590,92 доларів США, що становить 18 547 гривень 15 копійок; пеня - 87,17 доларів США, що становить 1 016 гривень 24 копійки. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ПАТ «ВіЕс Банк» () заборгованість за кредитним договором KF 42014 від 21.02.2007 року, забезпеченим договорами поруки № РО 88892 від 21.02.2007 року, № РО 96117 від 08.10.2008 року у розмірі 21 433,61 дол. США (що за курсом НБУ станом на 10.07.2014 року 11, 658130 грн. за 1 дол. США еквівалентно 249 875,81 грн.). Стягнуто порівно з ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ПАТ «ВіЕс Банк» () 2 498,76 грн. сплаченого судового збору та 400 грн. за публікацію в пресі оголошення про виклик відповідачів. У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позичальником належним чином не виконувались зобов'язання за кредитним договором, забезпеченого поруками, в результаті чого утворилась заборгованість. Встановивши, що боржник припинив виконання зобов'язань з листопада 2013 року, з вимогою до поручителів про дострокове повернення кредиту банк звернувся у червні 2014 року, а з позовом - у липні 2014 року, суд вважав, що шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителів розпочався з дня пред'явлення повідомлення-вимоги до поручителів та основного боржника, у зв'язку з чим порука не є припиненою, а тому дійшов висновку про солідарну відповідальність боржника та поручителів. Проте з такими висновками судів в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Судами встановлено, що 21 лютого 2007 року між ПАТ «Фольскбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № КБ 42014 з додатками, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти в сумі 70 000 доларів СШАзі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних, з кінцевим строком погашення не пізніше 19 лютого 2027 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки № РО 88892, а 08 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_8 - договір поруки № РО 96117. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору станом на 10 липня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 21 433,61 долариСША, що становить 249 875 гривень 81 копійка. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п.5.2.7 кредитного договору, позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку виконання зобов'язань, впродовж п'яти робочих днів з моменту отримання письмової вимоги банку у разі утворення у позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. За змістом ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Пунктом 3.2 договору поруки визначено перелік, у яких випадках порука припиняється: з припиненням зобов'язань за кредитним договором, а також у разі зміни зазначеного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем;якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зазначеного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Судами встановлено, що 03 та 04 червня 2014 року на адресу боржника та поручителів направлено повідомлення-вимоги про дострокове повернення коштів, строк користування якими встановлений до 19 лютого 2027 року. Статтею 541 ЦК України визначено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, забезпеченого порукою, суд першої інстанції при цьому стягнув солідарно з поручителів суму боргу, не врахувавши, що зміст ст. 554 ЦК України передбачає можливість встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Однак така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч. 3 ст. 554 ЦК України) та лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою. Ураховуючи, що норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України відсутні. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (справа № 6-255цс15). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на вказані положення уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про солідарну відповідальність поручителів, а апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в порушення ст. 303 ЦПК України помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково. Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана