АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6087/17 Справа № 194/340/17 Головуючий у 1 й інстанції - Соколова Ю. І. Доповідач - Деркач Н.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі - Попазовій Н.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Павлоградська товарна біржа, про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що 23 березня 1999 року вона за договором купівлі-продажу нерухомого майна придбала у відповідача житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 42,4 кв. м., житловою площею 24,3 кв.м., розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,14 га. Договір купівлі-продажу вищевказаного будинку був посвідчений Павлоградською товарною біржею та зареєстрований на Павлоградській товарній біржі 23 березня 1999 року за №3/10-Т. На виконання договору відповідач звільнив будинок та передав його позивачці, а вона, у свою чергу, будинок прийняла та сплатила відповідачу його вартість. Договір купівлі-продажу був зареєстрований за №5-28/508 від 31 березня 1999 року в бюро інвентаризації у м. Тернівка. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року даний договір не підлягав нотаріальному посвідченню, тому сторони були впевнені, що всі правоустановлюючі документи на домоволодіння оформлені вірно. Позивачці стало відомо, що договір купівлі-продажу, зареєстрований на Павлоградській товарній біржі, не є правоустановлюючим документом на домоволодіння, у зв'язку з чим угода є недійсною. На теперішній час ОСОБА_2 не має можливості посвідчити зазначений договір нотаріально, оскільки відповідач втратив інтерес до цього правочину.

На підставі наведеного позивачка просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 23 березня 1999 року на Павлоградській товарній біржі, реєстраційний номер 3/10-Т.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 березня 1999 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до п. 1 якого продавець продав, а покупець купив жилий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 24,3 кв.м., розташований на земельній ділянці загальною площею 0,14 га., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23 березня 1999 року, реєстраційний номер 3/10-НДТ (а.с.8).

За умовами договору, згідно ст. 15 Закону України «Про Товарну біржу», даний договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований на Павлоградській Товарній біржі та не підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до довідки Колективного підприємства Тернівського бюро технічної інвентаризації від 20 квітня 2017 року станом на 31 грудня 2012 року за ОСОБА_2 на праві приватної власності зареєстровано АДРЕСА_1 (а.с.10).

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, відомості про реєстрацію ОСОБА_3 за вказаною адресою відсутні, про що свідчить довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, видана Відділом РМПФО виконавчого комітету Тернівської міської ради від 20 квітня 2017 року (а.с.9).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що на теперішній час не має можливості посвідчити нотаріально спірний договір, оскільки відповідач втратив інтерес до цього правочину, що порушує право позивачки розпорядитися належним їй нерухомим майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.42 ЦК України (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Відповідно до ч.1 ст.45 ЦК України, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено

в законі.

При цьому статтею 227 ЦК України обумовлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Водночас, згідно зі ст.47 згаданого Кодексу , нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими

частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від

нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Пленум ВСУ у своїй постанові "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.07.78 р. N 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 25.12.92 р. N 13 та від 25.05.98 р. N 15) роз'яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом.

Відповідно до п.4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових

торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах об'єктів нерухомого майна вимагають оформлення в простій письмовій, а в разі потреби - в нотаріальній формі.

У пункті 13 зазначеної постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і

державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними не

відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, як на підставу для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку від 23.03.1999 року позивачка посилається на те, що відповідач утратив інтерес до цього правочину, тому не бажає посвідчувати його нотаріально, однак належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3, виконавши умови спірного договору купівлі-продажу, ухиляється від його нотаріального оформлення, позивачкою не надано.

Натомість, матеріалами справи встановлено, що спору між сторонами у справі щодо дійсності договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року немає, відповідач позов визнає, що підтвердив у своїй заяві від 25.05.2017 року (а.с.34)У зв'язку з чим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 є правильним.

Доводи апеляційної скарги позивачки щодо того, що ст.15 ЗУ «Про товарну біржу» передбачено, що угоди, укладені на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, спростовуються положеннями ст.227 ЦК України (у редакції, яка діяла на момент вчинення правочину).

Посилання апелянта на положення ст.ст.47, 48 ЦК України (1963 року) не можуть бути підставою для задоволення її позову, оскільки матеріали справи не містять доказів порушення її прав, як власника будинку, а також - доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, обґрунтовані висновки щодо яких виклав в мотивувальній частині судового рішення.

При ухваленні судового рішення також правильно застосовані норми матеріального права у спірних правовідносинах.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: Н.М.Деркач

Л.О.Каратаєва

М.М.Пищида