Провадження № 22-ц/773/662/17 Категорія: 43 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

третіх осіб - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи на стороні позивача, які не не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, ОСОБА_10, Луцька міська рада, та на стороні відповідача - ОСОБА_6, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на незаконність судового рішення у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2017 року - залишенню без змін з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що відповідач та її діти були зареєстровані в даній квартирі як члени сім'ї наймача і набули прав користування щодо спірної квартири, передбачених чинним житловим законодавством, позивачем же та іншими членами сім»ї чинились перешкоди в доступі до спірного житла відповідачці, та не доведено, що ОСОБА_4 була відсутня в спірному житлі понад шість місяців саме без поважних причин, а також не встановлено втрату нею інтересу до зазначеного житла.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, виходячи з такого.

Чинним законодавством визначені підстави для визнання члена сім'ї таким, що втратив право на користування житлом.

Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми.

Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім'ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов'язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Частиною 3 ст. 10, та частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає наявним в матеріалах справи доказам, яким суд дав правильну правову оцінку, зокрема відповідно до поквартирної карточки, що наймачем квартири, яка не приватизована, на проспекті АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_2, а також зареєстровані відповідачка ОСОБА_4(дочка позивача) з трьома неповнолітніми дітьми і треті особи - ОСОБА_5 (син позивача) та ОСОБА_10 (невістка позивача) (а.с. 4).

З огляду на встановлені обставини та викладені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка ОСОБА_4 з дітьми вселилась до спірної квартири на правах члена сім'ї наймача і вони всі набули права користування житлом відповідно до норм житлового законодавства.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, апеляційної скарги та з пояснень у суді позивача та його представника, відповідач ОСОБА_4 з 2014 року без поважних причин не проживає у спірній квартирі, оскільки виїхала на інше постійне місце проживання - до свого другого чоловіка ОСОБА_12 в АДРЕСА_2 що підтверджували довідкою сільської ради від 29.09.2015 року (а.с.8).

Однак, у справі є інша довідка цієї ж сільської ради від 27 січня 2017 року, з якої видно, що відповідач ОСОБА_4 з двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_8 і ОСОБА_9 без реєстрації проживають разом із позивачем ОСОБА_2 та його дружиною і матір'ю відповідачки ОСОБА_1 у будинку по АДРЕСА_2, який належить на праві власності померлій ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.57,55).

Разом з тим, із інформації сільського голови, наданої суду 13.03.2017 року, вбачається, що на АДРЕСА_2 де проживає сім'я ОСОБА_11, право власності не оформлено, жилий будинок знаходиться в аварійному стані і потребує капітального ремонту (а.с.55).

Встановлені місцевим судом обставини сторонами по справі не заперечуються.

В судовому засіданні відповідач пояснила, що фактично не має відповідного житла для себе і для своїх дітей, оскільки не може проживати в аварійному будинку свого другого чоловіка ОСОБА_12, так як їх сімейні відносини не склалися, тому просила врахувати зазначені обставини і не позбавляти її та дітей права на житло, де вони зареєстровані, оскільки іншого житла у власності не має, і вона має намір надалі проживати в даній квартирі.

З пояснень позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_5 видно, що мотивами подання позову до ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є те, що відповідач не приймає участі в оплаті за комунальні послуги за квартиру, а також їх бажання приватизувати дане житлове приміщення.

Однак судом встановлено, що відповідач з дітьми покинула спірне житло не з власної волі, а у зв'язку із неприязними відносинами, що склалися з іншими членами сім'ї, які й на даний час заперечують щодо проживання її у цій квартирі, тому суд вірно прийшов до висновку, що вибуття відповідача з дітьми на проживання в інше місце носить вимушений і тимчасовий характер.

Отже, суд правомірно виходив з того, що обставини, на які покликається позивач, а саме зміна місця проживання, перевірялись в судовому порядку, і судом було встановлено, що проживання неповнолітніх зі своєю матір'ю в квартирі неможливе з поважних причин, та у зв'язку з цим відповідачі не можуть бути визнані такими, що втратили право на проживання в спірній квартирі.

Відповідно до положень ст.ст. 8, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно з Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27.09.91., Європейською Конвенцією по захисту прав людини та основоположних свобод, та практикою Європейського Суду, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, і держави - учасниці зобов'язані забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів та забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Стаття 16 Конвенції вказує, що дитина не може бути об'єктом втручання у здійснення її права на недоторканість житла, та має право на захист закону від такого втручання або (навіть) посягання, а значить спірне житлове приміщення, де неповнолітні діти відповідачки у встановленому законом порядку набули право користування спірною квартирою, є недоторканим і житлові права неповнолітніх підлягають судовому захисту, оскільки наразі ці діти в силу свого віку не мають змоги і можливості самостійно і добровільно визначитися з місцем свого проживання.

Виходячи з того, що діти, які не досягли десяти років, мають право проживати за місцем проживання батьків, тому підстави для визнання дітей такими, що втратили право проживання у спірному житлі, відсутні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Тому доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів, оскільки не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Інших належних та допустимих доказів, передбачених ст.57,58,59 ЦПК України, на спростування висновків суду першої інстанції, апелянтом не представлено.

Враховуючи зміст ч.2 ст.303 ЦПК України та розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді