Справа № 569/3344/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Першко О.О.,

секретар Прокопчук Л.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи Подкаури О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 31 серпня 2003 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка - ОСОБА_4. Однак сімейне життя не склалося, відповідач зловживав алкогольними напоями, принижував її, наносив тілесні ушкодження та шкодив психіці малолітньої дитини. Після чергового побиття відповідачем вона припинила спільне з ним проживання і з вересня 2004 року стала проживати з дочкою окремо від відповідача. Спору щодо місця проживання дитини між ними не було. Однак, з вересня 2004 року і по даний час відповідач з дитиною не спілкується, не приймає участі у її вихованні, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, про її навчання, підготовку до самостійного життя, не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, дитина зовсім не знає батька. Відповідач протягом останніх 10 років свідомо ухиляється як від виховання, так і від матеріального забезпечення дитини, а тому наявні усі підстави для позбавлення його батьківських прав відносно дочки. Окрім того, оскільки відповідач не допомагає в утриманні дитини позивач змушена звернутися до суду з позовом про стягнення з нього аліментів, і так як дитина хворіє, потребує значних витрат на лікування та навчання, вона просить стягнути аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснивши, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дочки на протязі останніх 12 років, дочка його зовсім не знає. Жодних перешкод у спілкуванні та вихованні дитини вона йому не чинила і не чинить.

Відповідач в судовому засіданні позов в частині позбавлення його батьківських прав не визнав, а в частині стягнення з нього аліментів визнав в повному обсязі. Пояснив, що дійсно не бере участі у вихованні та утриманні дитини, оскільки після розлучення з позивачем йому створювалися перешкоди у побаченні з дитиною. На даний час таких перешкод не має, однак він не спілкується з дочкою, оскільки вважає, що це викличе негативну реакцію зі сторони позивача. Просив не позбавляти його батьківських прав відносно дочки, оскільки він бажає бачитися з нею, спілкуватися та іншим чином брати участь у її вихованні. Щодо стягнення з нього аліментів вказав, що не дивлячись на те, що він офіційно не працевлаштований він бажає та має можливість сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради Подкаура О.М. в судовому засіданні вказала, що питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його дочки ОСОБА_4 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 24 травня 2017 року, яка прийняла рішення про недоцільність позбавлення його батьківських прав. Зокрема, комісією було враховано, що відповідач бажає приймати участь у вихованні своєї дочки ОСОБА_4

Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, з 31 серпня 2003 року по 11 серпня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі у позивача та відповідача народилася дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Як встановлено в судовому засіданні дитина проживає разом з позивачем, що не заперечувалося відповідачем та підтверджується довідкою про склад сім'ї від 31 січня 2017 року. Домовленість між батьками про сплату аліментів на дитину відсутня.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Враховуючи те, що відповідач проживає окремо, при цьому домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дитини відсутня, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їхньої неповнолітньої дитини.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

В силу ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають значення.

В судовому засіданні відповідач вказав, що він офіційно не працевлаштований, однак має змогу щомісячно сплачувати аліменти в розмірі 1 000 грн., позов в частині стягнення з нього аліментів визнає повністю. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість стягнення аліментів із відповідача у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. на дитину щомісяця до досягнення нею повноліття.

При цьому, на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред'явлення позову, тобто з 28 лютого 2017 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання їхньої дитини, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, за період з 28 лютого 2017 року по 27 березня 2017 року.

Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_4 суд виходить з наступного.

Як слідує з пояснень сторін та висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 26 травня 2017 року сторони по справі не проживають разом з вересня 2004 року. ОСОБА_4 разом з позивачем зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_4 з першого класу навчається в НВК «Колегіум». Відповідно до характеристики з навчального закладу встановлено, що батько дитини успіхами дитини не цікавиться, жодного разу не приходив у школу і ніяк не намагався вийти на контакт з вчителями. За час навчання дитини звернень та консультацій батька до психологічної служби не було. Відповідно до інформації дитячої поліклініки №3 встановлено, що батько ОСОБА_4 жодного разу не намагався дізнатися про стан здоров'я дитини. Ніколи не приходив з дитиною в поліклініку. Під час викликів додому лікар батька дитини також жодного разу не бачила. ОСОБА_4 надала до служби у справах дітей письмове пояснення, в якому вказала, що свого батька взагалі не бачила та не знає. Він залишив її та матір, коли їй був один рік. З того часу він не цікавився її справами. Батько жодного разу не намагався з нею поспілкуватися. Вона не заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні відповідач бажає приймати участь у вихованні своєї дочки ОСОБА_4, належно виконувати батьківські обов'язки, заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

На переконання суду, зазначене свідчить про те, що відповідач певною мірою змінив своє ставлення до дитини та проявляє бажання та намагання брати участь у її вихованні.

Як слідує з рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (пункт 58), сам факт заперечення відповідачем позовної заяви про позбавлення його батьківських прав щодо дочки може свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до вимог частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

За змістом позовної заяви підставою для позбавлення відповідача батьківських прав є його ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» (далі - Постанова), ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 Постанови роз'яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до пункту 18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Конвенції держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Як передбачено статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини.

Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дочки ОСОБА_4 необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Суд звертає увагу і на те, що незалежно від причин припинення виконання своїх обов'язків по вихованню дитини в певний період, відповідач змінив своє ставлення до виховання дитини, має бажання та наміри приймати участь у вихованні своєї дочки, що об'єктивно підтверджується його діями.

За таких обставин суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки ОСОБА_4

При вирішенні спору суд погоджується з висновком органу опіки та піклування від 26 травня 2017 року № 08-896 про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_4, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини.

Оцінюючи досліджені по справі докази у їх сукупності, суд вважає необхідним та доцільним відмовити у задоволенні позову і, разом з тим, попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_4 та покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків.

З приводу стягнення судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме судового збору, суд враховує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08 липня 2011 року, позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

За таких обставин, з відповідача в дохід держави, відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», необхідно стягнути судовий збір у розмірі 640 грн.

Керуючись статтями 164-166, 180-184,191 Сімейного кодексу України, статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їхньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень, щомісячно, починаючи з 28 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та попередити, що в разі ухилення від виконання батьківських обов'язків він може бути позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дитини.

Контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов'язків відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, за період з 28 лютого 2017 року по 27 березня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд Рівненської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 01 червня 2017 року.

Суддя О.О. Першко