АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1359/17 Справа № 175/1130/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: державний нотаріус Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєва Любов Віталіївна, приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Маркарова Вікторія Юріївна, управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, договорів купівлі-продажу та державних актів на землю, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_7. В липні 2010 року він разом з сестрою ОСОБА_8 звернулися до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, яка залишилася від матері, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Після цього, ОСОБА_8 запропонувала йому відмовитися від спадщини на її користь з наступною виплатою половини вартості спадкового майна, що мала б йому належати після продажу домоволодіння. 12 березня 2010 року він відмовився від належної йому частки спадщини, що залишилася після смерті їх матері ОСОБА_7, на користь ОСОБА_8 05 серпня 2011 року Кобрусєвою Л.В. державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, які зареєстровані в реєстрі №2193, №2199, №2196. Через деякий час, він був змушений примусово залишити спадкове домоволодіння, на вимогу особи, яка представилася представником інтересів власника визначеного нерухомого майна, що отримав його у власність на підставі договорів купівлі-продажу, що були укладений між законним представником ОСОБА_8 та ОСОБА_4. Про те, що домоволодіння та земельні ділянки були відчужені на користь ОСОБА_4, він повідомлений не був і дізнався про даний правочин в момент, коли був вимушений залишити місце свого постійного проживання. Звернувшись до ОСОБА_8 з метою отримання половини вартості проданого домоволодіння, отримав відмову, внаслідок чого він залишився без житла та засобів для існування. Вважаючи свої права порушеними, він звернувся до суду з метою визнання відмови від прийняття спадщини та свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_8, які зареєстровані в реєстрі №2193, №2199, №2196, недійсними. Рішенням від 09 вересня 2013 року у справі №2-175/2722/13-ц, суд визнав відмову ОСОБА_2 від прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_7 та свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_8 недійсними, рішення набрало законної сили. Вважає, що його права були порушені ОСОБА_8 ще на стадії прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_8 двічі вводила його в оману та не дотримувалась домовленостей, що було визнано судами двох інстанцій. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., реєстровий №2196; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., реєстровий № 2199; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., реєстровий №2193 (бланк ВРМ №003083); визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1, цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку від 25 травня 2012 року, реєстровий №377, укладений між законним представником ОСОБА_8 та ОСОБА_4; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0561 га, АДРЕСА_1, цільового призначення для ведення особистого селянського господарства від 25 травня 2012 року, реєстровий №386, укладений між законним представником ОСОБА_8 та ОСОБА_4; визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, Дніпропетровська область, від 25 травня 2012 року, реєстровий №388, укладеного між законним представником ОСОБА_8 та ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельних ділянок, площею 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,0561 га (для ведення особистого селянського господарства), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку та земельних ділянок площею 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,0561 га (для ведення особистого селянського господарства), що розташовані за адресою: Дніпропетровська обл., Дніпропетровський район, АДРЕСА_1, та передати їх позивачу; стягнути з відповідачів на його користь сплачену суму судового збору у розмірі 1827,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України, що стверджується письмовою розпискою (а.с. 45 т.2) та поштовими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с. 54-57 т.2). У зв'язку з неотриманням відповідачем ОСОБА_3 судових повісток, які неодноразова направлялись їй за двома адресами та повертались без вручення адресату, повідомлення останньої про слухання справи на 19.09.2017 року здійснено через оголошення у пресі, що підтверджується публікацією в газеті «Урядовий Кур'єр» №151 (6020) від 15.08.2017 року (а.с. 58 т.2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача ОСОБА_7, про що 12 лютого 2010 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області було видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 (а.с. 261 т.1).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на земельну ділянку та домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1.

12 березня 2010 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яке залишилося після смерті матері ОСОБА_7 (211 т.1).

Цього ж дня, 12 березня 2010 року ОСОБА_2 відмовився від належної йому частки спадщини, що залишилася після смерті матері ОСОБА_7 на користь сестри ОСОБА_3 (а.с. 212 т.1).

05 серпня 2011 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. на ім'я ОСОБА_8 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку та домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1, у тому числі з урахуванням 1/2 частини, від якої відмовився син спадкодавиці ОСОБА_2, які зареєстровано в реєстрі за №2193, №2199, №2196 (а.с. 284, 286, 288 т.1).

25 травня 2012 року між ОСОБА_8, від імені якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. від 21 березня 2012 року, діяв ОСОБА_10, та ОСОБА_4 було укладено наступні договори:

-договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, житловою площею 40,2 кв.м., загальною площею 64,4 кв.м. (а.с.60 т.1);

-договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер НОМЕР_2 (а.с.54 т.1);

-договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,0561 га, що розташована по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с.57 т.1).

Таким чином, ОСОБА_4 набув право власності на вищевказане майно.

Згідно п. 6 вищевказаного Договору купівлі-продажу будинку продавець засвідчив, що на момент укладання цього договору згадане нерухоме майно не перебувало під арештом чи забороною, щодо нього не велись судові спори, воно не заставлене, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса воно не використовується, відносно цього майна не встановлено сервітуту ні за договором, ні за законом, ні за заповітом або рішенням суду. Треті особи не мають прав па нерухоме майно (а.с. 60 т.1).

Встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2013 року, із врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року, у цивільній справі №2-175/2722/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання відмови від прийняття спадщини та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, - задоволено позовні вимоги ОСОБА_11 та визнано відмову ОСОБА_2 від прийняття спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_7 недійсною; визнано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_8 недійсним (а.с.14).

Судом апеляційної інстанції оглянуто вказану вище цивільну справі №2-175/2722/13-ц, зазначене рішення у якій набрало законної сили 04 лютого 2016 року.

Пунктом 2 частини 2 ст. 205 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Таким чином, оскільки у вказаній раніше цивільній справі №2-175/2722/13-ц, рішення у якій набрало законної сили, розглянуто позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року, виданого ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_13 на житловий будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області (реєстровий №2193); про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року, виданого ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_13 на земельну ділянку площею 1561 кв.м. по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області (реєстровий №2196); про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року, виданого ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_13 на грошові внески з належними відсотками і усіма видами компенсацій (реєстровий №2199), виданих державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Любов Віталіївною, - то провадження в цій частині підлягає закриттю.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як зазначено у ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За змістом ст. 1261 у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Враховуючи, що рішенням суду у цивільній справі №2-175/2722/13-ц, яке набрало законної сили, визнано відмову ОСОБА_2 від прийняття спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_7 - недійсною та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_8, - вимога позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м., та земельних ділянок площею 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,0561 га (для ведення особистого селянського господарства), розташованих по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом, як спадкоємця першої черги, після смерті ОСОБА_7, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, підлягає задоволенню.

Відповідачем ОСОБА_3 не представлено доказів сплати позивачу грошових коштів за належну йому частину спадкового майна, тобто вказаних раніше половини житлового будинку та земельних ділянок, які залишились після смерті їх матері.

Разом з цим, згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначений перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно яких встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 48 ЦК України від 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями, передбачено, що недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

Приписами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Суду не представлено доказів того, що ОСОБА_4, купуючи домоволодіння із земельними ділянками по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, був обізнаний, що відчужувач ОСОБА_3 заволоділа обманним шляхом 1/2 частиною вказаного майна, яке належить позивачу. Тому відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем цього майна.

За таких обставин, в задоволенні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, земельної ділянки площею 0,0561 га та будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, які укладені 25 травня 2012 року між ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_10 та ОСОБА_4, - необхідно відмовити.

Також передчасною, а тому не підлягає задоволенню, є вимога позовної заяви про витребування з незаконного володіння 1/2 частини житлового будинку та земельних ділянок площею 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,0561 га (для ведення особистого селянського господарства) по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, оскільки, до ухвалення у цій справі рішення, ОСОБА_4 на законних підставах користувався вказаним майном, яке набув за договором купівлі-продажу, сплативши суму грошових коштів.

Позивач при цьому не позбавлений права, за наявності підстав, в подальшому на звернення з відповідним позовом про витребування майна.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини у справі не з'ясував та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_8 на законних підставах одержала свідоцтва про право власності та розпорядилася спірним майном, що призвело до неправильного вирішення спору та ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в загальному розмірі 3033,56 грн. (1444,55 грн. + 1589,01 грн.).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, керуючись положеннями ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Провадження в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року, виданого ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_13 на житловий будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області (реєстровий №2193); про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року, виданого ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_13 на земельну ділянку площею 1561 кв.м. по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області (реєстровий №2196); про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року, виданого ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_13 на грошові внески з належними відсотками і усіма видами компенсацій (реєстровий №2199), виданих державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Любов Віталіївною, - закрити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м., та земельних ділянок площею 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,0561 га (для ведення особистого селянського господарства), розташованих по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області (цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку) від 25 травня 2012 року за реєстровим номером №377; договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0561 га по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області (цільового призначення для ведення особистого селянського господарства) від 25 травня 2012 року за реєстровим номером №386 та договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 25 травня 2012 року за реєстровим номером №388, які укладені між ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_10 та ОСОБА_4; та про витребування з незаконного володіння 1/2 частини житлового будинку та земельних ділянок площею 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,0561 га (для ведення особистого селянського господарства) по АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області та передачу їх ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3033 (три тисячі тридцять три) грн. 56 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді