У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Сокальська ДНК, Скоморохівська сільська рада Сокальського району Львівської області, законний представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, про визнання недійсними заповітів, свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: Сокальська ДНК, Скоморохівська сільська рада Сокальського району Львівської області, законний представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, про визнання недійсними заповітів, свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації, посилаючись на та, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його мати, ОСОБА_8, яка проживала в АДРЕСА_1.

На момент смерті матері спадкоємцем першої черги був тільки він - її син.

Крім позивача у батьків було ще двоє дітей: син ОСОБА_9, який помер у 2002 році, та дочка ОСОБА_10, яка померла у 2009 році.

Станом на 16квітня 1991 рокубудинковолодіння за вищевказаною адресою, де проживали батьки, належало колгоспному двору, членами якого були батько (голова колгоспного двору) та мати, що стверджується довідкою Скоморохівської сільської ради від 24 жовтня 2012 року № 231.

Після смерті матері у встановлений законом шестимісячний строк позивач 30 березня 2012 рокузвернувся в Сокальську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після її смерті.

Зазначає, що майно після смерті матерівін мав успадкувати як по закону, так і по заповіту від 16березня 2009 року.

Однак зясувалося, що є заповіт від імені матері, датований 31 січня 2012 року, тобто за день до її смерті, який посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округуСироїд Г.І. поза приміщенням нотаріальної контори, а саме вдома, у будинку за місцем проживання матеріпозивача в с. Скоморохи, Сокальського району.

Таким чином, у зв'язку із складанням цього заповіту припинилась дія попереднього заповіту від 16березня 2009 року, складеного на його користь.

У такому випадку як непрацездатна дитина спадкодавця позивач має право лише на обов'язкову частку (ст.1241 ЦК України), тобто на значно меншу частку, на яку він міг претендувати у випадку спадкування за законом чи за заповітом.

Вказує, що цей заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки заповіт посвідчувався за місцем проживання матері позивача в с. Скоморохи, так як стан здоров'я заповідача був вкрай важким. У зв'язку з чим приватний нотаріус Сироїд Г.І. була доставлена відповідачкою (онукою ОСОБА_12.) додому за місцем проживання спадкодавця в с. Скоморохи.

Згідно з ч. 2 ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи в приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли цього вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Посвідчення заповіту вдома, за місцем проживання ОСОБА_8, могло відбутись тому, що вона не могла прибути в приміщення нотаріальної контори, оскільки з інших причин посвідчувати заповіт поза місцем нотаріальної контори не можна, відповідно мати позивача не могла прибути на робоче місце нотаріуса у зв'язку із поганим здоров'ям, а тому лише по цій причині посвідчення заповіту відбулось вдома.

Стан здоров'я не надавав матері позивача можливості не тільки прибути в приміщення нотаріальної контори, але й самостійно прочитати складений заповіт і підписати його вдома, через що до процедури складання і підписання заповіту були залучені свідки (ОСОБА_13, ОСОБА_14) та особа, яка підписала заповіт замість матері, - їхня родичка ОСОБА_15, що в принципі допускається, але при дотриманні законодавчо передбачених норм (ст. ст. 207, 1247, 1248, 1253 ЦК України). Це при тому і у зв'язку з тим, що через поганий стан здоров'я його матір не могла розуміти в цей момент значення своїх дій та керувати ними. Відповідно, вільного волевиявлення на укладення такого одностороннього правочину в неї не було і не могло бути.

У зв'язку з цим і не могли бути дотримані вимоги щодо форми та посвідчення заповіту, що згідно зі ст. 1257 ЦК України свідчать про його нікчемність .

Незважаючи на такий стан здоров'я матері позивача, який не дозволяв їй самостійно прочитати текст заповіту, в порушення вимог ст. ст. 1248, 1253 ЦК України, п. 15.8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, цей заповіт, що був підготовлений нотаріусом заздалегідь, свідками, які були по-суті для цього і доставлені, вголос його матері не зачитувався, що є ознакою нікчемності, через порушення встановлених вимог, щодо його посвідчення (ст. 1257 ЦК України).

Заповіт був підписаний замість матері позивача їхньою родичкою ОСОБА_15

Виходячи із змісту ст. ст. 1000, 1003 ЦК України особа, яка підписує заповіт замість заповідача, повинна встановити його дійсну волю на складання саме такого заповіту, який підписується, тому що в такій ситуації вона діє за дорученням заповідача, а доручення вимагає вчинення від імені іншої сторони конкретно визначених дій і відповідно до даного доручення. Тобто, ОСОБА_15 повинна була переконатись у тому, що у заповіті викладена дійсна воля ОСОБА_8

Зазначав, що цього дотримано не було, що в черговий раз вказує на порушення порядку посвідчення заповіту, а відтак - на його нікчемність.

Також вказував, що в нотаріальній конторі він надіявся отримати у спадщину разом з іншим майном належне будинковолодіння за місцем проживання матері по АДРЕСА_1 оскільки це будинковолодіння було колгоспним двором і належало матері та батькові, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, на праві спільної власності як членам колгоспного двору.

Однакв процесі прийняття спадщини після смерті матері встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_6, тобто за 2 дні до смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5,секретарем Скоморохівської сільської ради Гібляк Н.Я. посвідчено заповіт, відповідно до якого батько усе майно, що йому належить, заповів матерівідповідачки - ОСОБА_10, яка працювала бухгалтером у цій же сільській раді. ОСОБА_10 не проживала разом з батьками, а відтак не прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, як і не подавала в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини за законом.

Майже через 10 років після смерті батька - 13лютого 2003 року -Сокальською державною нотаріальною конторою на підставі вищевказаного заповіту було видано ОСОБА_10 свідоцтво про право на спадщину - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

Відповідно до цього заповіту та свідоцтва ОСОБА_10 після смерті батька набула у власність не тільки 1/2 частки будинковолодіння, яке йому належало як члену колгоспного двору, а це будинковолодіння в цілому, в тому числі і частку, яка належала матері, хоч ця частка і не входила в обсяг спадкового майна батька.

Після смерті ОСОБА_10 це будинковолодіння перейшло в порядку спадкування за законом до її дочки - відповідачки ОСОБА_4, якій 06 травня 2010 рокуСокальською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину.

Зазначає, що із тексту заповіту вбачається, що його нібито посвідчено 28 грудня 1993рокусекретарем Скоморохівської сільської ради Гібляк Н.Я. в приміщенні сільської ради.

Однак згідно з випискою з історії хвороби № 1086 батько позивача з 20 грудня 1993рокупо 30 грудня 1993року, тобто в день посвідчення заповіту, знаходився на стаціонарному лікуванні в Сокальській ЦРЛ, де 21 грудня 1993 року йому було проведено операцію з дренування черевної порожнини та ліквідації шлункової грижі, тому жодного заповіту 28 грудня 1993 рокув приміщенні сільської ради він укласти не міг.

Просив визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, який посвідчений 31січня 2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І. та зареєстрований у відповідному реєстрі; визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та який посвідчений 28 грудня 1993 року секретарем Скоморохівської сільської ради Сокальського району Гібляк Н.Я. і зареєстрований в реєстрі за № 19; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину, видане Сокальською державною нотаріальною конторою ОСОБА_10 13 лютого 2013 року та зареєстроване в реєстрі за №1-3770; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_10, видане ОСОБА_4 06 травня 2010 року та зареєстроване в реєстрі за №1-531.

14 серпня 2015 року ОСОБА_3 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій крім первинних позовних вимог просив скасувати державну реєстрацію прав власності на спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 та ОСОБА_4 згідно з вказаним раніше свідоцтвом про право на спадщину, які підлягають визнанню недійсним та скасуванню; скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13лютого 2003 року, яке видано Сокальською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за №1-377; скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 травня 2010 року,яке видане Сокальською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за №1-531.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, посвідчений 28 грудня 1993 року секретарем Скоморохівської сільської ради Сокальського району Гібляк Н.Я., зареєстрований в реєстрі за № 19.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_10 Сокальською державною нотаріальною конторою 13 лютого 2003 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-377.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_10, видане ОСОБА_4 06 травня 2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-531.

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 лютого 2003 року, яке видане Сокальською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 1-377.

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 травня 2010 року, яке видане Сокальською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 1-531.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 січня 2016 року у заяві ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2016 року рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким ухвалено нове рішення, яким встановлено нікчемність заповіту ОСОБА_8, посвідченого 31 січня 2012 року приватним нотаріусом Сокальського нотаріального округу Сироїд Г.І., зареєстрованого в реєстрі за № 317.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, не підписував заповіт, складений від його імені, що підтверджується встановленими в судовому засіданні фактами, у результаті чого й наслідки недійсності заповіту підлягають скасуванню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд указував на те, що в оспорюваному заповіті ОСОБА_8, посвідченому 31 січня 2012 року, відсутнє зазначення часу складання заповіту, зазначене в годинах і хвилинах, а тому такий заповіт є нікчемним.

Проте таких висновків суди дійшли передчасно.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Установлено, що ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, були батьками:

ОСОБА_3 - позивач у справі;

ОСОБА_9, який помер у 2002 році;

ОСОБА_10, яка померла у 2009 році.

ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Сокальської районної ради народних депутатів від 16 лютого 1989 року вирішено оформити право вланості окремих громадян та колгоспних дворів на житлові будинки в селах Скоморохи, Перетоки, Ромош Скоморохівської та с. Волсвин Волсвинської сільських рад згідно з додатками №№ 1-5. Доручено виконкомам Скоморохівської та Волсвинської сільських рад народних депутатів видати свідоцтва про право власності на житлові будинки громадянам сел Скоморохи, Перетоки, Ромош та Волсвин. Червоноградському МБТІ відповідно до п. 7 Інструкції МГК УРСР від 31 січня 1966 року провести реєстрацію будинків, наведених у рішенні (а. с. 167 т. 3).

У додатку № 1 до зазначеного рішення по АДРЕСА_1 значиться прізвище ОСОБА_12 (а. с. 170 т. 1).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Скоромохівської сільської ради Сокальського району Львівської області від 06 лютого 2003 року № 383 вказаний житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_12; разом із спадкодавцем в даному господарстві проживала і спадкоємець ОСОБА_10, дочка, 1954 року народження; від імені ОСОБА_12 виконком Скоморохівської сільської ради посвідчував заповіт 28 грудня 1993 року, реєстраційний № 19, на ОСОБА_10 (а. с. 133 т. 1).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на будівлі ОСОБА_12 належить будинок по АДРЕСА_1 в цілому на праві приватної власності, свідоцтво видане на підставі рішення виконкому від 09 січня 2003 року № 7 та рішення райвиконкому від 16 лютого 1989 року № 38 (а. с. 130 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_12 помер (а. с. 129 т. 1).

28 грудня 1993 року ОСОБА_12 склав заповіт, в якому заповідав все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалося, дочці ОСОБА_10 (а. с. 128 т. 1).

13 лютого 2003 року ОСОБА_10 звернулася до Сокальської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її батька ОСОБА_12 Факт прийняття спадщини стверджується довідкою виданою виконкомом Скоморохівської сільської ради Сокальського району Львівської області від 06 лютого 2003 року № 383 (а. с. 127 т. 1).

13 лютого 2003 року ОСОБА_10 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а. с 134 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_10 (а. с. 84 т. 1).

Після смерті ОСОБА_10 спадщину за законом прийняла ОСОБА_4

31 січня 2012 року ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, склала заповіт, яким заповідала усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_4

Оскільки ОСОБА_8 у зв'язку зі хворобою рук не могла власноручно підписати заповіт, на її прохання, за її дорученням і в її присутності текст заповіту згідно зі ст. 207 ЦК України підписано на дому ОСОБА_15

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української PCP 1963 року (чинною на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_12.), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Ухвалюючи рішення, суди жодної уваги не звернули на всі докази, що містяться в матеріалах справи, та не надали їм жодної оцінки. Не встановили хронологічний порядок подій, який відбувався, та не з'ясували, яким чином порушуються права ОСОБА_3 щодо спадкового майна, оскільки доказів про те, що ОСОБА_3 реалізував своє право на спадкове майно після смерті батька, матеріали справи не містять, однак містять докази належності спірного будинку на праві власності лише ОСОБА_3

Отже, вирішуючи спір, суд не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; суд обмежився лише поясненнями та доказами, наданими позивачем, таким чином обмеживши права відповідача; суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України. Вимоги до форми заповіту: письмова форма із зазначенням місця та часу його складання; особисте підписання заповідачем; нотаріальне посвідчення або посвідчення іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251−1252 цього Кодексу, серед яких статтею 1251 ЦК України передбачені посадові особи відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Ухвалюючи рішення про нікчемність заповіту ОСОБА_8, апеляційний суд не звернув уваги на те, що заповіт вважається посвідченим з моменту внесення запису в реєстр реєстрації нотаріальних дій, відображення якої здійснено у Спадковому реєстрі після початку його функціонування (11 травня 2005 року у зв'язку з припиненням дії Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ - 17 березня 2005 року).

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак