Номер провадження: 22-ц/785/2757/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

при секретарі Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,-

встановила:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачки про визнання недійсним договору дарування від 10.02.2011 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 3-6).

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що їй на праві приватної власності належала вищевказана квартира. 10.02.2011 року між нею та відповідачкою було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 зазначену квартиру. ОСОБА_2 вказує, що вона помилилась щодо природи укладеного договору, оскільки мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. На сьогоднішній день у них склалися погані відносили, відповідачка відмовилася її доглядати, крім того відповідачка переоформила особові рахунки на своє імя. У звязку із цим вона звернулася до суду із відповідним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року узадоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 142-145).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 149-152).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 лютого 2011 року був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 93, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 ставить питання про визнання недійним договору дарування від 10 лютого 2011 року, з підстав передбачених ст. 229 ЦК України.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі, правомірно виходив з підстав його недоведеності.

Згідно п. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, згідно п. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Позивачка, вимагаючи визнання договору дарування від 10 лютого 2011 року недійсним, на підставі ст. 229 ЦК України, посилалась на те, що вона помилялась щодо фактичних обставин правочину, природи самого правочину, укладаючи договір дарування замість договору довічного утримання, позивачка вважала, що відповідачка буде надавати їй утримання та догляд довічно в обмін на квартиру, що відповідачка не матиме права до її смерті продавати, дарувати, міняти квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із відсутності у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні оспорюваного договору дарування помилки.

З таким висновком суду слід погодитись. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі N 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі N 6-372цс16.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачка продовжує проживати в зазначеній квартирі на теперішній час, здійснює її утримання (оплату комунальних послуг), вона є самотньою особою похилого віку, яка за станом здоровя потребує догляду та матеріальної допомоги слід зазначити наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2, зі згоди власника, продовжує проживати у спірній квартирі до теперішнього часу; передача квартири фактично відбулася, оскільки відповідачка має доступ до неї; в матеріалах справи відсутня будь-яка медична документація, яка б свідчила, що позивачка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 стверджував про те, що вона не розуміла, що вчиняє договір дарування, а вважала його договором довічного утримання, на підтвердження чого надані квитанції за період 2014-2015 років про сплату комунальних послуг, проте наявність тільки таких квитанцій не достатньо для доведеності наявності помилки щодо природи спірних правочину, а оплата комунальних послуг може бути обумовлена різними обставинами, наприклад наявністю пільг.

Відповідно до п. 3.1. договору дарування від 10 лютого 2011 року сторони свідчать, що з вимогами законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається ними, нотаріусом ознайомлені, значення і умови цього договору та його правові наслідки розуміють та підтверджують дійсність намірів створити для себе юридичні наслідки при його укладанні. Договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для Дарувальника обставин, цей правочин не приховує інший правочин.

Приватний нотаріус міського нотаріального округу ОСОБА_4 пояснила, що до укладання договору дарування 10 лютого 2011 року вона розяснила ОСОБА_2 предмет, умови та наслідки укладання договору дарування, договору довічного утримання та правові наслідки складання заповіту. ОСОБА_2 написала окрему заяву про те, що просить посвідчити договір дарування квартири, від укладання договору довічного утримання відмовляється, зі змістом ст. ст. 744-758 ЦК України ознайомлена.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснював, що позивачка мала освіту, працювала в системі відбування покарань, вказане дає підстави вважати, що позивачка при укладанні угоди мала можливість розуміти умови договору та суть правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивачки проте, що в момент укладання договору дарування помилялась щодо наслідків укладання правочину, матеріали справи не містять.

ОСОБА_3 подала заяву про застосування строку позовної давності, проте вона не підлягає задоволенню, оскільки строком позовної давності захищається лише порушене право, а необґрунтовані або недоведені позовні вимоги строком позовної давності не захищаються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що підстав для визнання договору дарування недійсним за ст. 229 ЦК України, немає.

Інші доводи скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Заїкін А.П.

ОСОБА_5