АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/811/17 Номер провадження 22-ц/786/2554/17Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 серпня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 22 жовтня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2014 року шлюб між ними розірвано. Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 03 грудня 2014 року місце проживання дитини визначено з батьком. З 2014 року мати з дитиною не спілкується, не цікавиться її життям, здоров'ям, ні матеріально, ні будь-яким іншим чином не піклується про нього, у вихованні дитини жодної участі не приймає. ОСОБА_4 має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 12 740,16 грн. У зв'язку з вищевикладеним, ОСОБА_2 просив позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 серпня 2017 року в задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що з 22 жовтня 2011 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4.

Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3).

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2014 року шлюб між ними розірвано (а.с. 4).

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 03 грудня 2014 року визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_4, з його батьком - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

Заочним рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області стягнуто з ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер невідомий, зареєстрованої в АДРЕСА_2, не працюючої, аліменти на користь ОСОБА_2, 1984 року народження, на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ? частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 березня 2015 року до повноліття дитини (а.с. 8-9).

Відповідачка має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 12 740,16 грн. (а.с. 10,11), ніде не працює, має на утриманні іншу неповнолітню дитину, якій 2 роки.

З 2014 року мати з сином ОСОБА_6 не спілкується, не цікавиться його життям, здоров'ям, ні матеріально, ні будь-яким іншим чином не піклується про нього, у вихованні дитини жодної участі не приймає.

Розглянувши висновок служби у справах дітей № 121/01-36 від 27.07.2017 року та врахувавши рішення комісії з питань захисту прав дитини при Великобагачанській райдержадміністрації № 31 від 28.07.2017 року, захищаючи права та інтереси малолітнього ОСОБА_6, Великобагачанська районна державна адміністрація дійшла висновку, що доцільно позбавити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, жительку АДРЕСА_3, батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що аргументи позивача про навмисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків жодним доказом не підтверджені, а також відсутні виняткові обставини, необхідні для позбавлення відповідача батьківських прав.

Як встановила колегія суддів, такий висновок місцевого суду є правильним, оскільки суд дійшов його після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування фактичних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пункт 16 Постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

При цьому, судом першої інстанції взято до уваги, що відповідно до шостого принципу Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини, справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06), Страсбург, 18 грудня 2008 року, у п.п.47-50 Суд зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає ст. 8. Суд наголосив, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження підстав позову позивач надав суду в якості доказів вищевказані судові рішення, довідку-розрахунок ВДВС про заборгованість зі сплати аліментів, матеріали кримінального провадження відносно відповідача за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що докази, надані позивачем у справі є недостатніми для задоволення позову. Позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав не відповідає інтересам дитини, тому у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав місцевий суд правомірно відмовив.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції віддав перевагу голослівним твердженням відповідача про бажання піклуватися про сина-інваліда, не заслуговують на увагу, оскільки при ухваленні судового рішення місцевий суд всебічно, повно, об»єктивно та безпосередньо оцінив наявні у справі докази, дав їм правову оцінку.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд при доведеності винної поведінки відповідача може позбавити її батьківських прав. Як вбачається із матеріалів справи, позивач, обгрунтовуючи свою вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав з підстав ухилення її від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини, не надав місцевому суду доказів винної поведінки відповідача на підтвердження підстав для позбавлення її батьківських прав, що є крайнім заходом, тому висновки місцевого суду в цій частині є правильними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

СУДДІ: