Ухвала іменем україни
24 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомПублічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 грудня 2007 року № 389/70/07-Ж в сумі 1 164 785 грн 28 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 76,2 кв. м, житловою площею - 41,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; встановити спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 10 грудня 2007 року № 389/70/07-Ж в сумі 1 164 785 грн 28 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Установлено спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - 1 564 100 грн, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

10 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту № 389/70/07-Ж, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 119 тис. доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості до 09 грудня 2026 року на умовах, визначених договором кредиту. 13 лютого 2013 валюту кредиту переведено в національну валюту України -гривню.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 10 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № 04/І-917, відповідно до п. 1.1 якого останній передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: трикімнатну квартиру, загальною площею 76,2 кв. м, житловою площею 41,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 707 тис. грн, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день укладення цього договору, складає еквівалент 140 тис. доларів США. Відповідно до звіту про незалежну оцінку ринкової вартості, проведеної суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнеспартнери», ринкова вартість об'єкта оцінки - предмета іпотеки становить 1 564 100 грн.

09 липня 2014 року позивачем було направлено позичальнику лист з вимогою погашення заборгованості, оскільки відповідач належним чином умови договору не виконує, у зв'язку з чим станом на 26 жовтня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 1 164 785 грн 28 коп., яка складається із: 771 444 грн 69 коп. - заборгованість за кредитом; 238 095 грн 63 коп. - заборгованість за відсотками; 48 634 грн 39 коп. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 33 129 грн 32 коп. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків; 40 920 грн 55 коп. - інфляційні втрати за кредитом; 32 560 грн 70 коп. - інфляційні втрати за відсотками відповідно до розрахунку заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що має місце неспівмірність заборгованості з вартістю предмета іпотеки, що суперечить, як загальному змісту та призначенню права, так і загальним засадам цивільного законодавства.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив із того, що 09 липня 2014 року ОСОБА_3 банком було направлено лист на адресу, зазначену в кредитному договорі, з вимогою погашення наявної кредитної заборгованості. Неотримання позичальником даної вимоги не є підставою для звільнення останнього від відповідальності. Матеріали справи свідчать про те, що справа розглядалася в суді першої інстанції майже рік, в зв'язку з чим, отримавши відповідний позов, відповідач був обізнаний про наявність заборгованості за вказаним кредитним договором та не міг не передбачати наслідки такої заборгованості, виходячи з умов договору іпотеки. Після отримання цього позову ОСОБА_3 не було здійснено жодних дій для погашення наявної заборгованості за кредитним договором.

Пунктом 4.1 іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання/неналежного виконання основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням, крім іншого, початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до п. 1.3 іпотечного договору передбачена вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 707 тис. грн, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день укладення цього договору, складає еквівалент 140 тис. доларів США.

Відповідно до звіту оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнеспартнери», ринкова вартість об'єкта оцінки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, становить 1 564 100 грн. Дата оцінки - 19 травня 2016 року, дата завершення складання звіту - 17 червня 2016 року, термін дії звіту та висновку про вартість майна становить один рік з дати оцінки.

З огляду на наведене та враховуючи положення ст. ст. 1, 3, 5, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», апеляційний суд дійшов висновку про те, що у разі невиконання основного зобов'язання позичальник має право звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законом або договором.

Не погоджуючись з доводами суду першої інстанції щодо неспівмірності заборгованості із вартістю майна, апеляційний суд, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену в справі № 6-340цс15, виходив із того, що законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Також апеляційний суд не погодився з доводами суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів, що у відповідача є інше житло, оскільки дана обставина також не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, враховуючи, що кредитні кошти брались в національній валюті України.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення договору, між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, визначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

З 16 жовтня 2011 року діяла нова редакція ст. 11, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті.

Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоров'я та життєдіяльності, зокрема, придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо.

Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага - це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути, як матеріальними потребами (товари), так и нематеріальними (послуги).

Споживчій кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавцем не встановлено, за винятком заборони надання споживчого кредиту в іноземній валюті з 16 жовтня 2011 року.

Відтак, визначити правову природу кредитних правовідносин щодо наявності в них ознак споживчого кредиту повинен суд при розгляді спору, який випливає із зазначених правовідносин.

При цьому законодавець встановлює спеціальний порядок стягнення, як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом (ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За положеннями ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на підставі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

За своїм змістом ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються.

Отже, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суд повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

У даній справі судами встановлено, що між позичальником та банком виникли кредитні відносини, однак судами не з'ясовано, на які потреби було видано кредит, чи є цей кредит споживчим, отже, які права та обов'язки виникли між сторонами при укладенні та виконанні умов зазначеного кредитного договору.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року в справі № 6-223 цс16, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом із тим апеляційний суд, дійшовши висновку про те, що у разі невиконання основного зобов'язання позичальник має право звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законом або договором, та задовольняючи позов на підставі ст. ст. 1, 3, 5, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», зазначених вище положень Закону України «Про захист прав споживачів» до уваги не взяв; не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 брав кредит на придбання квартири (житла), в якій проживає; чи наявні підставі для дострокового стягнення такого кредиту не з'ясував та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України.

Відхиляючи доводи відповідача щодо неотримання від банку вимоги про погашення наявної заборгованості, з огляду на наявність в матеріалах справи доказів її направлення за адресою, що була вказана в кредитному договорі (АДРЕСА_5), апеляційний суд не звернув уваги на наявні в матеріалах справи (а. с. 13-15) копії договорів про внесення змін до кредитного та іпотечного договорів, в яких в розділі «реквізити та підписи сторін» вказано іншу адресу - АДРЕСА_1.

Оскільки допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду м. Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко