АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження 22-ц/796/5130/2017 Доповідач - Музичко С.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року колегія суддів cудової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Музичко С.Г.

Суддів - Панченка М.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - Кептє Сергія Володимировича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійcним та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійcним та стягнення грошових коштів задоволено.

Визнано договір № 004863 фінансового лізингу, укладений 03 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» недійсним.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 19 000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 600 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що позивач підписав заяву, якою підтвердив те, що він прочитав та зрозумів умови договору, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта, погодив марку, модель та вартість предмета лізингу.

Зазначає, що висновки суду про здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності та введення позивача в оману не відповідають дійсності, оскільки діяльність ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача послуг. В договорі чітко визначені всі умови, з якими погодився позивач. Договір фінансового лізингу містить всі істотні умови, які визначенні законодавством, щодо предмету, строку, розміру лізингових платежів, сторін, спірний договір не повинен посвідчуватись нотаріально, а для здійснення фінансового лізингу відповідач не зобов'язаний отримувати ліцензію.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала.

В судове засідання позивач не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що підприємницька діяльність відповідача є нечесною та вводить в оману відповідно до ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», станом на дату укладення договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 03.11.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) та ОСОБА_3 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 004863, предметом якого є автомобіль марки Ваз Lada Vesta 1.6, вартістю 190 000,00 грн.

На виконання умов даного договору позивач сплатив, згідно з квитанцією № 0.0.645266339.1 від 03.11.2016 року 19 000,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Зокрема, положеннями договору передбачено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3. цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного в додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (п. 5.4 договору). При цьому, умови договору не містять права лізингоодержувача на розірвання договору та повернення сплачених платежів у разі збільшення вартості предмета лізингу.

У пункті 4.3.5 договору передбачено, що лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, проте лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.

Відповідно до п. 4.3.6 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежали від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.12 договору. Пунктом 12.12 договору передбачено, що лізингодавець, із сплачених лізингоодержувачем платежів, утримує штраф 20% від сплаченої суми авансових платежів та не повертає комісію за організацію договору лізингу. При цьому зустрічної відповідальності лізингодавця за неможливість продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингодавець, у договорі немає. У договорі немає також права лізингоодержувача у такому випадку розірвати договір, вимагати повернення всіх сплачених платежів та покриття завданих збитків.

Згідно з п. 4.4.2 договору лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього, але при цьому застосовуються наслідки, передбачені п.12.12 договору, за якими лізингодавець із сплачених лізингоодержувачем платежів утримує штраф 20% від сплаченої суми авансових платежів та не повертає комісію за організацію договору лізингу, хоча розірвання договору лізингоодержувачем може бути наслідком саме невиконання своїх зобов'язань лізингодавцем.

Також спірний договір містить положення про відповідальність лізингоодержувача у випадку розірвання договору з його вини, проте жоден пункт не передбачає відповідальності для лізингодавця у випадку розірвання договору з його вини.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз вищезазначених норм спірного договору фінансового лізингу, свідчить, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідальність лізингоодержувача визначена у ст. ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», не свідчить про безпідставність висновку суду першої інстанції про відсутність відповідальності лізингодавця, оскільки вказана норма права передбачає загальні права та обов'язки лізингодавця. При цьому, умовами договору не передбачена відповідальність лізингоодержувача у разі недотримання умов договору про строки надання предмета лізингу і відсутності відмови лізингоодержувача від договору.

Твердження відповідача про відсутність дисбалансу договірних прав та обов'язків, так як відповідальність сторін за невиконання взятих на себе зобов'язань спірним договором передбачена, колегія суддів вважає безпідставними, так як даним договором не визначено конкретної міри відповідальності лізингодавця.

Разом з тим, обґрунтованими є посилання у апеляційній скарзі на помилковість висновку суду про підставу для визнання договору недійсним, відсутність у договорі істотних умов щодо предмета лізингу, так як на цю обставину не посилався позивач у позовній заяві, а тому суд першої інстанції у порушення положень ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог. Крім того, позивач посилався на відсутність у договорі лізингу відомостей щодо продавця предмета лізингу, що судом не було взято до уваги.

Також правомірним є посилання у апеляційній скарзі на безпідставність висновків суду про введення позивача при укладенні договору в оману та здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, оскільки позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на вказані обставини не посилався, а суд у рішенні лише зазначив, що обман полягав в тому, що відповідач умисно замовчував про відсутність ліцензії на здійснення лізингової діяльності з надання послуг фінансового лізингу.

Проте, вказані помилки суду першої інстанції не призвели до неправильного вирішення даного спору, так як спірний договір містить інші пункти, які зазначені позивачем у позовній заяві та свідчать про порушення відповідачем прав позивача, як споживача послуг.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання договору фінансового лізингу, укладеного сторонами 2 червня 2016р., недійсним у зв'язку із недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги про необов'язковість наявності ліцензії для надання послуг фінансового лізингу, спростовуються нормами матеріального права, так як пунктом 4 частини першої статті 34 Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом вірно встановлена відсутність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Наявність у відповідача довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 8 жовтня 2013р. серія ФЛ № 513 про взяття на облік ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, не звільняє відповідача від обов'язку отримати ліцензію на надання послуги з фінансового лізингу та здійснювати свою діяльність тільки у разі отримання такої ліцензії.

З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд першої інстанції правомірно визначив, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій, а, станом на дату укладання договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

З аналізу тексту спірного договору вбачається, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів (пункт 5.1). Тобто лізингодавець лише має право користуватися предметом лізингу, який є власністю лізингодавця.

Отже, за своїм змістом договір фінансового лізингу є договором найму (оренди) транспортного засобу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував правову позицію Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, допущенні порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представникаТовариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - КептєСергія Володимировича відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді