У х в а л а

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Червоноградського міського суду Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_4 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року, ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року 27 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області 30 квітня 2015 року відмовлено у відкритті провадження у справі за його позовом до Сокальського районного суду Львівської області, Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, однак така ухвала постановлена з порушенням законодавства.

Разом з тим, ухвалою апеляційного суду Львівської області від

23 червня 2015 року вказану вище ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилаючись на наведене та на те, що в найкоротші терміни він, у зв'язку з неправомірними дійми Червоноградського міського суду Львівської області, був позбавлений можливості захистити свої права, в результаті чого йому були спричиненні моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на свою користь 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від

27 грудня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року, закрито провадження у вказаній справі в частині позовних вимог до Червоноградського міського суду Львівської області.

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасуватиоскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, а в частині позовних вимог до Червоноградського міського суду Львівської області направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній вище редакції судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте у справі, яка переглядається, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Відповідно до статті 125 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у п. 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-3139цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог до Червоноградського міського суду Львівської області, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що розгляд позовних вимог, предметом яких є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних з розглядом справи, нормами ЦПК не передбачено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбачений процесуальним законом порядком у справі не допускається, тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому, правильно зазначено й те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року, ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року 27 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

М.К. Гримич

І.М. Фаловська