У х в а л а

іменем україни

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Генічеської державної нотаріальної контори Херсонської області про зобов'язання вчинити нотаріальну дію, за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2016 року він звернувся до Генічеської нотаріальної контори Херсонської області для посвідчення договору дарування належної йому земельної ділянки площею 8,49 га, яка розташована на території Чонгарської сільської ради Генічеського району Херсонської області. Цільове призначення земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Однак у вчиненні відповідної нотаріальної дії було відмовлено, оскільки згідно із п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, на належну йому земельну ділянку поширюється дія мораторію. Вважає, що дія Перехідних положень Земельного кодексу України в частині заборони відчуження земельних ділянок не стосується земельних ділянок для ведення фермерського господарства, а тому відсутня будь-яка заборона щодо відчуження належної йому земельної ділянки.

На підставі викладеного, просив суд зобов'язати Генічеську державну нотаріальну контору Херсонської області посвідчити договір дарування вказаної земельної ділянки.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 15 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати судові рішення та розглянути справу по суті, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що на час звернення позивача до нотаріальної контори з метою укладення договору дарування належної йому земельної ділянки діяв (і діє) мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення, які надавались для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, до яких віднесено землі фермерського господарства, яке є видом товарного сільськогосподарського виробництва (п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 на підставі розпорядження голови Генічеської райдержадміністрації передана у власність земельна ділянка для ведення фермерського господарства площею 8,49 га, яка знаходиться на території Чонграської сільської ради Генічеського району Херсонської області.

Пунктом 15 розділу Х Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельні ділянки, виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2017 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Листом Генічеської державної нотаріальної контори Херсонської області від 11 квітня 2016 року позивачу було роз'яснено, що відповідно до п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України не допускається відчуження будь-яких земельних ділянок, які використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не тільки земельних ділянок з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», тому мораторій розповсюджується і на земельні ділянки для ведення фермерського господарства, надані таким господарствам для використання їх у своїй діяльності для виробництва сільськогосподарської продукції.

Твердження ОСОБА_4 про те, що земельні ділянки фермерського господарства не можуть прирівнюватися до земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, так як належать до різних видів цільового призначення, а одне лише виробництво на земельних ділянках товарів сільськогосподарської продукції, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Землями сільськогосподарського призначення земельне законодавство України визнає землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (ст.22 ЗК України).

Наведене свідчить, що визначення поняття «землі сільськогосподарського призначення», насамперед, пов'язано з використанням їх для такої цілі, як виробництво сільськогосподарської продукції, що зумовлено їх природними властивостями.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

За ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство», таке господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Отже фермерське господарство здійснює діяльність на землях сільськогосподарського призначення, яке пов'язане з використанням їх для виробництва (товарної) сільськогосподарської продукції.

Таким чином, передбачений підпунктом «б» пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу мораторій поширюється, у тому числі, і на земельні ділянки, надані для фермерського господарства.

Відмовляючи позивачу у посвідченні договору дарування земельної ділянки, завідувач Генічеської державної нотаріальної контори діяла відповідно до закону, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позву, і апеляційний суд погодився з такою позицією.

Висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Зі змісту рішення судів і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.В. Маляренко
А.О. Леванчук
О.В. Ступак