Справа № 128/218/16-ц Провадження № 22-ц/772/1439/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39 Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Зайцева А.Ю.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

при секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28.03.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок та земельні ділянки, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно колгоспного двору, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок та земельні ділянки.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є спадкоємцем за заповітом від 17.02.2005 року його дядька ОСОБА_5, який помер 20.04.2015 року. На час відкриття спадщини до складу спадкового майна ОСОБА_2 входив: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельні ділянки біля нього, що розташовані за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області. З метою оформлення своїх спадкових прав позивач 01.12.2015 року звернувся до Вінницької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Однак, нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки в позивача відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно та відсутня їх реєстрація.

Зазначає, що при житті ОСОБА_2, 04.09.2014 року, надав йому довіреність на укладення договору з КП «ВООБТІ» по наданню послуг по проведенню первинної технічної інвентаризації житлової будівлі-садибного типу, з земельною ділянкою для оформлення документів на право власності. Проте, при житті ОСОБА_2 не встиг вчинити відповідних дій по оформленню свого права власності на вищевказане будинковолодіння та одержати свідоцтво про право власності на нього.

Крім цього, отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкові земельні ділянки, які належали спадкодавцю ОСОБА_2, а саме на: земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:001:0028, та земельну ділянку площею 0,1657 га, кадастровий номер :02:001:0029, які розташовані за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області, позивач не має можливості, оскільки йому стало відомо про те, що оригінали державних актів про право власності ОСОБА_2 на дані земельні ділянки втрачено.

Виходячи з наведеного, положень ст. ст. 15, 16, 321, 392, 1216, 1218, 1223, 1233 ЦК України, ОСОБА_3 просив суд : визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та на дві земельні ділянки: площею 0,2500 га, кадастровий номер - :02:001:0028, та площею 0,1657 га, кадастровий номер - :02:001:0028, що розташовані за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 01.07.2016 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_2

02.11.2016 року ОСОБА_2 звернулась у суд, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно колгоспного двору.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що фактично після смерті її чоловіка спадщина не відкрилася, так як вона проживала з ним і вела господарство в колгоспному дворі, в який входить: житловий будинок із земельною ділянкою за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області. Також зазначає, що вони мали відповідно до державних актів земельні ділянки для ведення особистого господарства у Вінницькому районі Вінницької області, а тому оскільки спірний будинок відноситься до суспільної групи господарств колгоспний двір, то в даному випадку, на думку позивачки, спадщина не відкривається, а отже вона є власником всього майна їхнього колгоспного двору. У звязку із зазначеним, ОСОБА_2 вважає, що після смерті її чоловіка головою їх двору стала вона, а отже по заповіту ОСОБА_3 не може отримати майно (будинок), який б належав ОСОБА_2, бо фактично особистого його майна в колгоспному дворі немає.

Виходячи з наведеного, положень ст. ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на майно колгоспного двору, яке розташоване за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області і складається з житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельних ділянок біля будинку площею 0,1657 га та площею 0,2500 га.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 26.01.2017 року замінено статус ОСОБА_2 з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на третю особу з самостійними вимогами щодо предмету спору; позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28.03.2017 року позов ОСОБА_3 до Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, який помер 20.04.2015 року, на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області.

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно колгоспного двору задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області, як за членом бувшого колгоспного двору та право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2, який помер 20.04.2015 року, на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області, що разом складає 7/12 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області.

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та задовольнити її позов в повному обсязі й відмовити в задоволенні первісних позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно ч.ч. 1 та 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає в повній мірі положенням ст. 213 ЦПК України.

У справі встановлено, що згідно ксерокопій погосподарських книг Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області будинковолодіння за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області відноситься до суспільної групи домогосподарств колгоспний двір. Станом на 1986-2000 роки головою колгоспного двору значився ОСОБА_5, членами двору значились його дружина ОСОБА_2 та мати ОСОБА_6 (а.с. 71, 100-104).

17.02.2005 року ОСОБА_5, на випадок своєї смерті залишив заповіт, посвідчений нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 406, зі змісту якого вбачається, що він заповів із належного йому майна - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку біля нього, що розташовані по вул. Берегового, 23 в с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області ОСОБА_3 (а.с. 7, 38).

Відповідно до копії спадкової справи № 783/2004, заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлої 25.04.2003 року ОСОБА_6, заяву про прийняття спадщини після її смерті до нотаріальної контори 15.10.2004 року подала ОСОБА_8, яка діяла по довіреності від іменні ОСОБА_9, а ОСОБА_2 06.07.2004 року подав нотаріусу заяву в якій зазначив, що не претендує на спадщину після смерті матері.

15.10.2004 року ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 25.04.2003 року на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 2,2618 гектарів в межах згідно з планом, розташованої на території Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ВН № 4797, виданого Малокрушлинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 30.03.2002 року на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 22.22.2002 року за № 147, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 236 (а.с. 169-177).

20.04.2015 року в м. Вінниця помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 305880, виданим виконавчим комітетом Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 21.04.2015 року, який був дядьком ОСОБА_3 та чоловіком третьої особи ОСОБА_2 (а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельні ділянки біля нього, що розташовані по вул. Берегового, 23 в с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:001:0028, та площею 0,1657 га, кадастровий номер :02:001:0029.

Згідно копії спадкової справи №430/2015, після смерті ОСОБА_2 - ОСОБА_3 прийняв спадщину, звернувшись у встановлений законом строк до Вінницької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Окрім нього, заяву про прийняття спадщини за законом у встановлений законом шестимісячний строк подали також ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Згідно листа Вінницької районної державної нотаріальної контори за № 3/84/02-17 від 01.12.2015 року видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок ОСОБА_3 не має можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на майно (а.с. 8).

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що за ОСОБА_3 підлягає визнанню право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 на 1/4 частку житлового будинку, розташованого за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області, із розрахунку 1/2 частка ОСОБА_2: 2 (два спадкоємця - позивач (за заповітом) та третя особа (за законом (обовязкова частка)) = 1/4 частка. В інший частині позовної вимоги про визнання права власності на вказаний будинок відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не використав своє право в позасудовому порядку оформити свої спадкові права на земельні ділянки та відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо них.

Задовольняючи частково позов третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору, суд першої інстанції виходив з того, за ОСОБА_2 підлягає визнанню право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на 1/4 частку житлового будинку, розташованого за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області (бувшого колгоспного двору), із розрахунку 1/2 частка ОСОБА_2 : 2 (два спадкоємця - позивач (за заповітом) та третя особа (за законом (обовязкова частка)) = 1/4 частка та права власності на 1/3 частку будинку, як члена бувшого колгоспного двору, а разом частка становить 7/12 (із розрахунку 1/4+1/3=7/12). В інший частині позовної вимоги про визнання права власності на вказаний будинок відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не використала своє право в позасудовому порядку оформити свої спадкові права після смерті чоловіка та відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, на яке вона претендує.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія прийшла до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, допущено неповноту зясування обставин справи, а тому рішення суду слід скасувати з ухваленням нового рішення виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 563 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР) у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривається.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Пленум Верховного Суду України у розясненнях, викладених у п. 6 постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» звертає увагу судів на те, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 року у справі №6-350цс15, яка враховується апеляційним судом відповідно до ст.360-7 ЦПК України.

Пленум Верховного Суду України у розясненнях, викладених у п. 13 постанови від 24.06.1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» розяснив судам, що правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01.07.1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30.06.1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У справі встановлено, що згідно погосподарських книг з 1986 року і по 2000 рік головою колгоспного двору за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області, значився ОСОБА_5, а членами двору його дружина ОСОБА_2 та мати ОСОБА_6 (а.с. 71, 100-104).

Виходячи з наведеного, станом на 15.04.1991 року ОСОБА_2, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 вважаються такими, що не втратили права на частку в майні колгоспного двору, а тому кожному з них належить по 1/3 його частці.

Судом першої інстанції також установлено, що 25.04.2003 року померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-АМ №203894, виданим виконавчим комітетом Малокрушлинецької сільської ради Вінницької області 25.04.2003 року (а.с.171 зворот).

Згідно спадкової справи №783/2004, заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлої 25.04.2003 року ОСОБА_6, заяву про прийняття спадщини після її смерті до нотаріальної контори подала 15.10.2004 року ОСОБА_8, яка діяла по довіреності від іменні ОСОБА_9 (сина спадкодавиці). 06.07.2004 року ОСОБА_2 (син спадкодавиці) подав нотаріусу заяву в якій зазначив, що не претендує на спадщину після смерті матері (а.с. 169-177).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом ч. ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з ст. 553 ЦК УРСР (в редакції чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2А.) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст.549 цього Кодексу).

Як слідує з копії спадкової справи №783/2004, заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори подала 15.10.2004 року ОСОБА_8, яка діяла по довіреності від іменні ОСОБА_9, тобто після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, та 06.07.2004 року, тобто також після спливу шести місяців, ОСОБА_2 (син спадкодавиці) подав нотаріусу заяву в якій зазначив, що не претендує на спадщину після смерті матері.

Висновок суду першої інстанції про те, що спадкоємцями, які прийняли спадщину, а саме 1/3 частки майна колгоспного двору (житловий будинку № 23) після смерті ОСОБА_6 є два її сини: ОСОБА_2 та ОСОБА_9 й на кожного з них припадає по 1/6 частці у колгоспному дворі, судова колегія вважає помилковим, адже згідно копії спадкової справи №783/2004 заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 її син ОСОБА_9 подав через представника з пропуском шестимісячного строку встановленого законом для прийняття спадщини, доказів того, що ОСОБА_9 фактично вступив в управління або володіння спадковим майном копія спадкової справи №783/2004 та матеріали даної цивільної справи не містять, а тому відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР ОСОБА_9 не можна визнати таким, що прийняв спадщину.

Натомість, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подану 06.07.2004 року заяву ОСОБА_2, згідно якої він не претендує на спадщину після смерті матері, не можна розцінювати в розумінні ст. 553 ЦК УРСР як відмова від спадщини після смерті матері, оскільки цю заяву ОСОБА_2 подав після шестимісячного строку з дня відкриття спадщини.

Із матеріалів справи видно та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 та по день своєї смерті (20.04.2015 року) проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто фактично вступив в управління та володіння спадковим майном (1/3 частки колгоспного двору, яка належала його матері ОСОБА_6 та на яку відкрилася спадщина після її смерті), а відтак відповідно до положень ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР він визнається таким, що прийняв спадщину.

Беручи до уваги викладене, судова колегія вважає, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 1/3 частки колгоспного двору, яку відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР успадкував її син ОСОБА_2, якому також належить його 1/3 частка у колгоспному дворі, розташованому за адресою с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області. Отже розмір частки ОСОБА_2 у колгоспному дворі після прийняття спадщини становила 2/3 частки, а інша 1/3 частка належала його дружині ОСОБА_2.

У справі також установлено, що 20.04.2015 року помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-АМ №305880, виданим 21.04.2015 року виконавчим комітетом Малокрушлинецької сільської ради Вінницької області (а.с.6).

Згідно копії спадкової справи №403/2015, після смерті ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернулися до Вінницької районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, а також ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.62, 63, 66).

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що 17.02.2005 року ОСОБА_2, на випадок своєї смерті залишив заповіт, посвідчений нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 406, зі змісту якого вбачається, що він заповів із належного йому майна - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку біля нього, що розташовані по вул. Берегового, 23 в с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області ОСОБА_3 (а.с. 7, 38).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і на дві земельні ділянки біля нього площею 0,2500 га та 0,1657 га.

З листа нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори за № 3/84/02-17 від 01.12.2015 року вбачається, що позивачу ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав того, що позивач не надав нотаріусу правовстановлюючого документу на будинок № 23 в с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району (а.с.8).

Згідно з ст. 1217, ч.1 ст.1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Пленум Верховного Суду України у розясненнях, викладених у п.16 постанови від 24.06.1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» розяснив судам, що при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: 1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); 2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов'язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК);

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

ОСОБА_2 є непрацездатною вдовою після смерті свого чоловіка, а тому має право на обовязкову частку у спадщині незалежно від змісту його заповіту, яким він заповідав своє майно позивачу ОСОБА_3

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 та третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями підлягають задоволенню частково. У звязку з чим, за ОСОБА_3 слід визнати право власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області (в порядку спадкування за заповітом), та за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/2 частки вказаного житлового будинку з господарськими будівлями (1/3 частка належить їй як члену колгоспного двору та 1/6 частка належить їй як обовязкова частка відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України після смерті її чоловіка ОСОБА_2А.).

Посилання ОСОБА_2 в позовній заяві та апеляційній скарзі на те, що відповідно до ст.ст. 120, 123 563 ЦК УРСР власником спірного майна (житлового будинку) є лише вона, як переживша дружина голови колгоспного двору, адже, на її думку, спадщина в даному випадку не відкривається, у звязку з чим ОСОБА_3 не має права на частку у колгоспному дворі, судова колегія вважає помилковими, оскільки після смерті 25.04.2003 року ОСОБА_6 та 20.04.2015 року ОСОБА_2 спадщина на частини майна колгоспного двору відкрилась щодо кожного з них.

Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 24.06.1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», розяснив судам, що правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01.07.1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30.06.1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частині визнання права власності на земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,1657 га, колегія суддів вважає їх такими, що не можуть бути задоволені, зважаючи на наступне.

Як убачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не отримували відмови нотаріуса у видачі їм свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки.

Пленум Верховного Суду України у розясненнях, викладених у п.23 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснив судам, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не використали своє право оформити спадкові права на земельні ділянки у встановленому законом порядку, відмову нотаріуса не отримували, і таке право ними не втрачено і на сьогодні, а тому вимоги позовів в цих частинах є також передчасними.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 356,54 грн. (розрахунок 1159,49х30,75%=356,54 грн.), а також судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1281,82 грн. (розрахунок 1275,44х69,75%=889,62 грн розмір задоволеної апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду стосовно вирішення позову ОСОБА_3О.) (1275,44х30,75%=392,20 грн розмір задоволеної апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду стосовно вирішення її позову) (889,62+392,20=1281,82).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28.03.2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в іншій частині відмовити.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно колгоспного двору задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Малі Крушлинці, вул. Берегового, 23, Вінницького району Вінницької області.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 356,54 гривень судового збору за подання позовної заяви та 1281,82 гривень за подання апеляційної скарги, а всього 1638,36 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О. С. Панасюк

ОСОБА_10 Шемета

Згідно з оригіналом.

Головуючий А. Ю. Зайцев