АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2719/17 Справа № 175/3750/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ребров С. О. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» про зміну дати та формулювання звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 25 вересня 2015 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Айсберг-Фіш», працюючи на посаді водія. На початку листопада 2015 року керівництво звинуватило його у незаконному отриманні грошових коштів в сумі 500 євро, через що між ними виникла суперечка і він вимушений був написати заяву про звільнення за власним бажанням.

В липні 2016 року отримав поштою конверт від ТОВ «Айсберг-Фіш» з листом про необхідність з»явитися на підприємство для отримання трудової книжки та копія наказу 36/ок від 05 серпня 2016 року про звільнення з займаної посади за прогул без поважних причин, здійснений з 04 січня 2016 року 05 серпня 2016 року (п. 4 ст. 40 КЗпП України).

Вказує, що фактично звільнення відбулося 31 грудня 2015 року, з цієї дати він офіційно не виходив на роботу, однак трудову книжку отримав лише 16 серпня 2016 року, що позбавило його змоги стати на облік в центр зайнятості як безробітному або влаштуватися на нову роботу, у зв'язку із чим не міг утримувати себе та сім'ю.

Зазначає, що оскільки відповідач порушив норми чинного законодавства та не виконав покладеного на нього обов'язку щодо видачі працівнику трудової книжки в день звільнення, то на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки виходячи із заробітної плати та наявні підстави визнати недійсним запис про його звільнення з 05 серпня 2016 року на фактичний день звільнення.

З урахуванням викладеного, просив зобов'язати ТОВ «Айсберг-Фіш» змінити дату звільнення ОСОБА_2 з 05 серпня 2016 року на фактичний день видачі трудової книжки - 16 серпня 2016 року, а також просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримку видачі трудової книжки в розмірі 14 468, 63 грн. та визнати формулювання причин звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин недійсним, змінивши формулювання звільнення, вказавши за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. В рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 10 000грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково (а.с.97-98).

Стягнуто з ТОВ «Айсберг-Фіш» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримку видачі трудової книжки в розмірі 9 792,90 грн.

Визнано формулювання причин звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин - недійсним.

Змінено формулювання звільнення ОСОБА_2, вказавши формулювання звільнення: «За власним бажанням ст. 38 КЗпП України».

Стягнуто з ТОВ «Айсберг-Фіш» на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Айсберг-Фіш» посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.101-104).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом від 24 вересня 2015 року №45/ок ОСОБА_2 з 25 вересня 2015 року прийнятий на посаду водія в ТОВ «Айсберг-Фіш», про що внесено відомості до трудової книжки.

З висновку управління з питань праці ГУ Держпраці у Дніпропетровській області вбачається, що наказом відповідача №59/ок від 31 грудня 2015 року відбулося звільнення ОСОБА_2 з роботи за власним бажанням, про що також зроблено відповідний запис до трудової книжки, та підставою звільнення в наказі зазначено: «заява ОСОБА_2»

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність зміни дати звільнення, оскільки єдиною та правильною датою звільнення ОСОБА_2 є саме 31 грудня 2015 року, про що зроблений відповідний запис до трудової книжки.

Наказом відповідача від 15 січня 2016 №1с/ок було скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 від 31 грудня 2015 року №59/ок, та підставою скасування визначено службова записка начальника відділу кадрів від 15 січня 2016 року, проте особиста заява позивача з проханням відмінити наказ про звільнення за власним бажанням, у товаристві відсутня.

До відома ОСОБА_2 не було доведено про те, що він не є звільненим, продовжуючи табелювати його в період з 04 січня 2016 по 31 січня 2016 в табелях обліку робочого часу «н».

Таким чином, з наказу №36/ок від 05 серпня 2016 року вбачається невідповідність обставин справи, зокрема позивача ОСОБА_2 звільнено з підприємства з 31 грудня 2015 року за прогул без поважних причин, здійснений у період з 04 січня 2016 року по 05 серпня 2016 року, тобто звільнення відбулося раніше ніж сам прогул, що є грубим порушенням трудового законодавства.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки з моменту звільнення позивача 31 грудня 2015 року, відповідач своєчасно не видав трудову книжку, таким чином позбавив можливості позивача працювати, у нього виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та стягнення моральної шкоди.

Розрахунок середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу проводиться у відповідності з п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою Кабміну України від 08 лютого 1995 року № 100 з послідуючими змінами і доповненнями), тобто виходячи із заробітної плати позивача за два місяці, що передували його звільненню.

Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 9 792,90 грн. (63,18 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 155 днів = 9 792,90 грн.) за період з січня 2016 року по 16 серпня 2016 року.

Вказаний висновок суду є правильним, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справ.

Доводи апеляційної скарги про пропуск строку, встановленого положеннями ст.233 КЗпП, що на думку відповідача унеможливлює часткове задоволення позовних вимог, не приймається судом до уваги та спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого, права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Слід зауважити, що позивачем не оскаржується процедура та підстави звільнення, оскільки серед заявлених позовних вимог відсутні вимоги про визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на роботі, тоді як серед інших наявні про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу затримки видачі трудової книжки, що є належною йому заробітною платнею.

За таких обставин доводи про необхідність застосування наслідків порушення строку звернення до суду, встановленого положеннями ст.233 КЗпП до позовної заяви ОСОБА_2, є надуманими та безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про належність актів та службових записок складених підприємством з підстав відсутності ОСОБА_2 на робочому місті не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розляду у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, тому що не спростовані у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи зазначені в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з'ясував обставини по справі, а доказам не надав належної оцінки, не можуть прийматися колегією суддів до уваги, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров