Єдиний унікальний номер 725/1030/17
Номер провадження 2/725/233/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2017 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Верешко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 10 серпня 2016 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого він під розписку надав останній грошові кошти у розмірі 103 000,00 грн. терміном на сім днів, а саме до 17 серпня 2016 року. Цього ж дня відповідачем було написано розписку про отримання від нього коштів у присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Разом з тим, у визначені договором строки відповідач усю суму коштів не повернув, а лише здійснювала повернення суми боргу частинами. Зокрема, нею було повернута частина коштів 22.08.2016 року, 04.10.2016 року та 09.02.2017 року на загальну суму 32 036,40 грн. й відповідно сума неповернутої позики становить 70 963,60 грн.

Посилаючись на вказане, а також те, що у визначені договором строки відповідач своїх зобовязань не виконала належним чином, просив стягнути з неї з урахуванням положень ст.. 625 ЦК України суму боргу в розмірі 80 237,04 грн., яка складається із: суми основного боргу 70 963,60 грн., трьох відсотків річних 1 181,44 грн., втрат від інфляції 8 092 грн., й відповідно стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача поданий позов підтримав з підстав, викладених у позові, а також вказав на те, що будь-яка можливість щодо мирного врегулювання спору на час розгляду справи відсутня, оскільки такої пропозиції на адресу позивача не надходило.

Відповідач в судовому засіданні поданий позов визнала в повному обсязі та підтвердила факт отримання коштів, а також написання розписки. Крім того вказала на те, що кошти нею не були повернуті у звязку із тяжким матеріальним становищем, оскільки на даний час вона не працює, знаходить у відпустці по догляду за дитиною та отримує лише незначні соціальні виплати як мати-одиначка на дитину. Просила при можливості зменшити суму боргу, яка підлягає стягненню з неї на користь позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення, однак просив зменшити суму нарахування штрафних санкцій, а саме трьох відсотків річних та інфляційних витрат у звязку із тяжким матеріальним становищем відповідача.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, нормами статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що 10 серпня 2016 року позивач ОСОБА_1 надав відповідачці ОСОБА_2 у позику грошові кошти в розмірі 103 000,00 грн., про що відповідач склав розписку, за умовами якої зобовязалася повернути борг у семиденний термін (а.с. 7, 40). При цьому факт отримання коштів та написанні відповідної розписки відповідачем не оспорюється.

Зокрема, відповідно до даної розписки кошти у борг надавалися до 17 серпня 2016 року, однак у визначений у договорі строк позика у повному обсязі не була повернута.

При цьому, як встановлено у судовому засіданні, 22.08.2016 року, 04.10.2016 року та 09.02.2017 року відповідач ОСОБА_2 повернула позивачу ОСОБА_1 частину боргу, на загальну суму 32 036,40 грн., що підтверджується відповідними розписками, які містяться в матеріалах справи (а.с. 8,9,10,11,41,42,43).

Так, згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зокрема, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оцінюючи договір позики, суд приймає до уваги те, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, ураховуючи вищевказане, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів.

Зокрема, з матеріалів справи убачається, що на підтвердження існування між сторонами цивільно-правових відносин, які виникають з договору позики, позивачем надано оригінал розписки від 10 серпня 2016 року, зізмісту якої убачається, що вона містить підпис вчинений від імені ОСОБА_2 про отримання нею 103000 грн. позики із зобов'язанням повернути борг до 17 серпня 2016 року (а.с. 40), а отже досліджуючи дану боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобовязань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

При цьому, відповідач належними та допустимими доказами не спростував факт написання та підписання розписки, а також не надав належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику, а також доказів того, що грошові кошти за даною розпискою він не отримував.

Крім того, як встановлено судом та не заперечується відповідачем, у визначений договором строк кошти у повному обсязі нею не були повернуті та борг складає 70 963,60 грн.

Так, частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, ураховуючи вищевказане, судом встановлено, що позовні вимоги позивача в частині повернення суми боргу в розмірі 70963,60 грн. підлягають до задоволення.

Крім того, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язком для всіх судів, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За таких обставин, суд вважає, що на користь позивача також підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України.

При цьому, три відсотки річних, що підлягають сплаті відповідачем на користь позивача нараховуються відповідно до ст. 625 ЦК України з наступного дня після терміну, до якого відповідач повинен був виконати зобов'язання, а отже, ураховуючи вимоги позивача, 3 % річних підлягають нарахуванню саме з 17 серпня 2016 року з урахуванням сум, виплачених частинами позивачу, й відповідно є відповідальністю за несвоєчасне повернення позики та згідно наданого позивачем розрахунку, який відповідачем не спростовано, становлять 1181 грн. 44 коп. ( за період з 17 серпня 2016 року по 22 серпня 2016 року дату першої сплати частини боргу 3 % річних складають 42,32 грн. ( 103 000 х 3 х 5 : 365 : 100); за період з 22 серпня 2016 року по 4 жовтня 2016 року - дату наступного повернення частини боргу 3 % річних становлять 271, 97 грн. ( 76 955 х 3 х 43: 365 : 100); за період з 4 жовтня 2016 року по 6 жовтня 2016 року - 12, 30 грн. ( 74 847 х3 х 2: 365 : 100); за період з 6 жовтня 2016 року по 9 лютого 2017 року 744, 05 грн. ( 71 847 х 3 х 126 : 365 : 100) та за період з 2 лютого 2017 року по 27 лютого 2017 року - 110, 8 грн. ( 70 963, 60 х 3х19 : 365 : 100).

Також обґрунтованими є вимоги позивача і в частині стягнення з ОСОБА_2 суми інфляційних втрат в розмірі 8092 грн., розрахованих згідно наданого позивачем розрахунку із застосування встановлених у дані періоди індексів інфляції.

При цьому, доводи представника відповідача в частині зменшення суми боргу, ураховуючи тяжкий матеріальний стан відповідача до уваги судом не приймаються, оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних згідно вимог ст. 625 ЦК України не є в розумінні положень ст. 551 ЦК України пенею чи неустойкою, яка за певних умов, зокрема згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України може бути зменшена рішенням суду, якщо зокрема вона значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Крім того, згідно із п. 27 Постанови № 5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства про вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення частини третьої ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст. 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положенням ст. ст. 1054,1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного боргу.

Таким чином, за положеннями указаної норми суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема, занадто високий її розмір порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобовязання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу. При цьому зменшення розміру неустойки - це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача, однак у останньому випадку відповідач, що звертається із клопотанням, повинен довести наявність підстав для зменшення неустойки.

?Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 802 грн. 38 коп.

На підставі ст. ст. 11, 15, 16, 207, 509, 526, 530, 533, 625, 640, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 58-60, 64, 88, 158, 169, 208, 209, 212-215, 218, 294, 349, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 80 237,04 грн., яка складається із: суми основного боргу 70 963,60 грн., трьох відсотків річних 1 181,44 грн, втрат від інфляції 8 092 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 802,38 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало