26.09.2017 року Провадження №2/425/432/17
Справа №425/1541/17
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Гайворонська І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії,
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином, але у судове засідання не зявились. Представник позивача подав клопотання яким просив розглянути справу без його участі та яким фактично дав згоду і на розгляд справи у заочному порядку, і на ухвалення заочного рішення. Відповідачі причини неявки у судове засідання не повідомили, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористались.
У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів, які були належним чином повідомлені про проведення судових засідань 18 вересня 2017 року та 26 вересня 2017 року, та від яких заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ними не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідачів, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання.
У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а розгляд справи здійснювався за їх відсутності.
Позиція представника позивача полягала в тому, що між банком та ОСОБА_1 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі кредиту. З метою забезпечення виконання зобовязання з повернення ОСОБА_3 кредиту, сплати процентів за користування кредитом і комісії, був оформлений договір поруки від 13 червня 2013року (між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_2). І оскільки ОСОБА_3 свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування кредитом та комісії, у строки встановлені договором, належним чином не виконала, у банка виникло право вимоги боргу не тільки з ОСОБА_3, а й з ОСОБА_2, як її поручителя, у солідарному порядку, при цьому з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, як щодо боргу, так і щодо інших платежів, у достроковому порядку.
А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, в межах предмета доказування по справі, встановив наступні обставини:
Також 13 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (надалі за текстом - АТ "Ощадбанк"), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №1. За яким ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань за договором відновлюваної кредитної лінії №46_183, у тому числі сплати платежів, які підлягають сплаті згідно умов цього договору (а.с.15-19).
Отже, із встановлених обставин вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач ОСОБА_1 споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобовязанні, на повернення відповідачем, як боржником у зобовязанні, не тільки отриманого ним кредиту, сплати процентів за користування ним, і комісії, а й інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, нарахованих на суму несплаченої своєчасно заборгованості за кредитом та процентами за його користування.
Поряд з цим, із встановлених обставин також вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та відповідачем ОСОБА_2 виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання зобовязання, в яких позивач виступає кредитором, а вказаний відповідач поручителем, та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора на отримання виконання вказаного зобовязання боржника у повному обсязі поручителем.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
В силу положень пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права та основні обовязки людини і громадянина, а також засади цивільно-правової відповідальності.
Зокрема, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали.
Виходячи з положень частини першої статті 1054 Цивільного Кодексу України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у строки та порядку, передбаченому договором.
Отже, незважаючи на назву договору, за своєю суттю, сторони уклали саме договір про надання сполживчого кредиту.
Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Сторони договору встановили, що ОСОБА_1 взяла на себе зобовязання повернути кредит не пізніше 12 червня 2023 року, сплатити проценти в розмірі 21% річних за користування кредитом, комісійну винагороду за невикористану частину кредитної лінії в розмірі 0,1% в місяць, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, шляхом щомісячного погашення кредиту частинами, процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, у строки та розмірах, визначених у графіку платежів, як додатку до цього договору (а.с.8-14).
І цей графік, передбачає чіткі строки сплати щомісячного платежу і його розмір та складові єдиного платежу (а.с.12-13).
Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання).
З огляду на надані позивачем суду графік здійснення ОСОБА_3 своїх щомісячних платежів та їх розмір і складові, виписку по її особовому рахунку та окремі розрахунки по кожному виду платежу, який підлягав сплаті ОСОБА_3, остання дійсно порушила взяті на себе зобов`язання за договором від 13 червня 2013 року (частиною якого є графік сплати платежів), оскільки допустила спочатку неналежне виконання, а потім і взагалі перестала виконувати свій обовязок щодо своєчасного та повного повернення взятого нею кредиту, сплати процентів за його користування та комісійної винагороди згідно графіку та умов договору відновлювальної кредитної лінії №46_183 (а.с.5-7,8-14,54-62,63-70). При цьому таке порушення вона допустила більше ніж три календарних місяці підряд.
Внаслідок чого, і суд з цим погоджується, станом на 13 червня 2017 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість перед АТ «Ощадбанк», яку цей банк отримав право вимагати сплатити. У тому числі, в силу положень пункту 2.2.2. договору відновлювальної кредитної лінії (а.с.8-10) та частини 2 статті 1054, частини 2 статті 1050 і частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, і право вимагати повернення всієї суми наданого кредиту і сплати процентів за користування ним, у достроковому порядку.
Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
А з огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
І, на такий випадок, тобто на випадок порушення своїх зобов`язань, у договорі відновлювальної кредитної лінії №46_183 від 13 червня 2013 року (пункт 5.1.), АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3 передбачили, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань за цим договором, вони несуть відповідальність в порядку та на умовах обумовлених у цьому договорі та чинним законодавством України.
А тут суд враховує, що чинним законодавством України, зокрема положеннями частини 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тож враховуючи викладене та оскільки ОСОБА_3 прострочила виконання взятого на себе грошового зобовязання за договором відновлювальної кредитної лінії №46_183 від 13 червня 2013 року (у вигляді сплати кредиту та процентів за його користування), а АТ «Ощадбанк», як кредитор заявив вимогу про сплату йому цього боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, за допущений ОСОБА_3 період прострочки, така вимога є обґрунтованою.
Такого висновку суд дійшов з огляду на вказані вище норми матеріального права і положення договору відновлювальної кредитної лінії, а також з огляду на правильність здійснених позивачем розрахунків індексу інфляції та трьох процентів річних за якими на користь банку слід присудити: 1458 гривень 11 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з серпня 2015 року по травень 2017 року; 8905 гривень 41 копійка - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по травень 2017 року; 313 гривень 53 копійки - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 03 серпня 2015 року по 12 червня 2017 року; 1317 гривень 71 копійка - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 12 червня 2017 року.
Також суд констатує, що він врахував положення частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» якими передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.
Але відзначає, що за своєю правовою природою інфляційні нарахування та три проценти річних не являються ні пенею ні штрафом, на що звернув увагу і Верховний Суд України у своїй постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за позовом комунального підприємства "Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг".
Виходячи із системного тлумачення статей 546-548 ЦК України виконання основного зобовязання у тому числі такого, що виникає із договору (а тому і кредитного зобовязання зокрема), може забезпечуватись письмовим договором поруки.
З огляду на положення статей 553 та 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, тому у випадку порушення зобовязання боржником, поручитель відповідає перед кредитором частково або у повному обсязі, залежно від того, що передбачено договором. При цьому, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Як вже було встановлено судом, 13 червня 2013 року між АТ «Ощадбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №1 (а.с.15-19).
І за цим договором, ОСОБА_4 дійсно взяла на себе зобовязання відповісти солідарно у повному обсязі перед АТ «Ощадбанк» у випадку порушення ОСОБА_1 своїх грошових зобовязань за договором відновлюваної кредитної лінії №46_183. Відповідно, саме у випадку порушення боржником свого зобовязання, у банку виникає право грошової вимоги до ОСОБА_2 щодо сплати нею у солідарному порядку грошового боргу боржника, як поручителя.
Настання такого випадку (тобто виникнення права вимоги уплати боргу) у відносинах між позивачем та ОСОБА_3 як вже вказувалось, суд вважає встановленим на підставі наданих позивачем документів (а.с.5-7,8-14,54-62,63-70), оскільки свої грошові зобов`язання щодо повернення банку отриманого кредиту, сплати процентів за його користування та комісії, черговими щомісячними платежами, ОСОБА_3 дійсно порушила.
При цьому суд враховує, що особливість грошового зобов`язання ОСОБА_3 полягає у тому, що воно складається з окремих частин - чергових платежів, які мають конкретний розмір, і строк погашення, при порушенні якого у позивача виникає окреме і самостійне право вимагати з боржника у судовому порядку сплати такої частини боргу.
Відповідно до положень частини 4 статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час укладення сторонами договору поруки), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
А згідно з положеннями частини 4 статті 559 ЦК України (в редакції чинній з 19 жовтня 2016 року), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.
Однак інших правил припинення поруки будь-яким законом України не встановлено і досі. Як наслідок, правило припинення поруки, строк якої договором не встановлений, зокрема щодо її припинення, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, залишилось не змінним.
Тому, застосовуючи вказане правило, суд враховує правовий висновок наданий Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року при розгляді справи №6-1265цс16. Зокрема в тій частині, що порука - це саме строкове зобов`язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника (у даному випадку яким є поручитель, як солідарний боржник) виконання зобов`язання.
І у цій справі, з огляду на зміст договору поруки, укладеного між АТ "Ощадбанк", ОСОБА_3 та ОСОБА_5, суд вважає, що сторони які його уклали, строку дії поруки не встановили.
Умови пункту 10.1.1. договору поруки про те, що договір діє протягом 30 років, не може означати, що сторони дійшли згоди з приводу строку дії самої поруки, оскільки порука, як зобов`язання, та договір поруки, на підставі якого вона виникає, не тотожні поняття, що підтверджується положеннями частини 1 статті 553 та статті 559 ЦК України.
Умови пункту 10.1.2. договору поруки про те, що сторони при його укладанні дійшли згоди про збільшення строків позовної давності до тридцяти років для всіх грошових зобов`язань поручителя, що пов`язані з укладенням та виконанням договору поруки, суд теж не вважає встановленням строку дії поруки, оскільки з огляду на правову природу такого інституту як позовна давність, що визначена у статті 256 ЦК України (як строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) та правову природу поруки (як строкового зобов`язання) суд не може погодитись із тим, що це одні й ті самі строки.
Позаяк позовна давність існує для захисту існуючого цивільного права, яке потребує захисту і є порушеним, а сплив строків поруки означає, що цивільне право вимоги у такому зобов`язанні перестало існувати (припинилось), оскільки припинилось зобов`язання, що узгоджується повністю з положеннями частини 1 статті 598 ЦК України. А тому якщо не існує (припинилось) право, то і захищати у суді не має чого.
Відповідно до частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Тому, і умови договору поруки про його дію до повного виконання всіх зобовязань боржника та поручителя за їх договорами, суд також не вважає установленням строку припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, оскільки вказівки на це не вважаються періодом у часі.
Аргументи позивача про те, що він, пред`явивши на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України вимогу до ОСОБА_3 як боржника, про сплату боргу у достроковому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання, суд вважає правильним. А також аргументи позивача, що у такому випадку, строк пред`явлення вимог до поручителя складає шість місяців від цієї дати.
Але тут, суд звертає увагу позивача на те (оскільки ним цього не враховано), що змінитись може тільки такий строк виконання основного зобов`язання, який ще не настав, оскільки зміна строку виконання основного зобов`язання, пов`язана із виникненням права вимоги щодо уплати боргу у достроковому порядку, а це означає тільки такий борг, строк сплати якого не настав.
Як наслідок, означене вище правило (про пред`явлення до поручителя вимоги про сплату боргу у дострокому порядку, у шестимісячний строк з моменту пред`явлення вимоги до боржника про сплату ним боргу у достроковому порядку) може застосовуватись тільки щодо тих вимог, строк сплати яких, до пред`явлення такої вимоги (про сплату боргу у достроковому порядку), ще не настав.
Щодо боргу, строк сплати якого боржником вже настав, то тут шестимісячний строк пред`явлення позивачем вимог до поручителя, починає свій відлік з дати виникнення у позивача права вимоги уплати боргу, строк сплати якого настав.
А у цій справі, враховуючи, що основне зобов`язання боржника складається з окремих чергових платежів згідно графіку, це означає, що шестимісячний строк, на протязі якого позивач має право пред`явити вимогу про сплату боргу до поручителя, рахується з дати виникнення у позивача права вимоги до боржника про уплату ним боргу у вигляді конкретного чергового платежу, згідно графіку.
Наведений висновок суду, узгоджується і з правовими висновками, зробленими Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року (справа №6-1265цс16) та постанові від 20 квітня 2016 року (справа №6-2662цс15).
Таким чином, у спорі, що розглядається судом, підлягають застосуванню норми частини 4 статті 559 ЦК України про припинення поруки, так, що якщо позивач протягом шести місяців від дня настання строку сплати боржником чергового платежу, згідно графіку, не предявив до суду вимоги до поручителя про його сплату, порука в такій частині вважається припиненою.
Тобто, у разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідного чергового платежу, в силу положень частини 4 статті 559 ЦК України, порука буде вважатись судом припиненою, в частині кожного чергового платежу, поза межами цього строку.
Проте правовідносини поруки за договором суд не буде вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за несплату боржником тих чергових платежів, строк сплати за якими настав у достроковому порядку, і позивач пред`явив до поручителя вимогу про їх сплату до збігу шестимісячного строку з моменту пред`явлення вимоги про їх сплату у достроковому порядку до боржника.
Тож, керуючись вказаними правилами у їх сукупності, оцінивши надані суду письмові докази у вигляді договору, графіку платежів, виписки по особовому рахунку боржника, позову і розрахунків позивача (а.с.5-7,8-14,15-19,52-62,63-70) і застосувавши до них наведені правила, суд вважає, що з поручителя підлягають стягненню лише частина грошових коштів із заявлених позивачем до стягнення з ОСОБА_4, як поручителя.
У стягненні грошових коштів в більшому розмірі, зокрема: кредит за період з 03 серпня 2015 року по 01 грудня 2016 року; проценти за період з 01 червня 2014 року по 01 грудня 2016 року; інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 03 серпня 2015 року по 01 грудня 2016 року; інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 01 грудня 2016 року; три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період 03 серпня 2015 року по 01 грудня 2016 року; три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період 01 серпня 2014 року по 01 грудня 2016 року; а також у стягненні комісії у розмірі 3 гривні 20 копійок за резервування коштів - слід відмовити, оскільки строк дії поруки за такими вимогами припинився. Як наслідок, припинилось і зобов`язання ОСОБА_4 відповісти за них у якості поручителя.
Що стосується обсягу відповідальності поручителя, то тут суд погоджується з позивачем, що в силу положень пункту 1.1.7. договору поруки (а.с.15-19) у їх сукупності з пунктом 3.3.1. договору кредитної лінії (а.с.8-10), поручитель повинен відповісти у солідарному порядку з боржником, не тільки по вимогах щодо поверненння кредиту та сплати процентів, а й по вимогах щодо сплати інфляційних нарахувань та 3 процентів річних.
Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору (1600 гривень) та витрат повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів (630 гривень), суд вважає документально підтвердженими (а.с.1,93), вони підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1146 гривень 49 копійок, при чому з ОСОБА_1 у розмірі 573 гривні 25 копійок, а з ОСОБА_2 у розмірі 573 гривні 24 копійки.
Тому, керуючись статтями 1-11,15,18,57-64,88,159-197,208,209,212-215,224-233 ЦПК України, суд
Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії, задовольнити частково.
У стягненні з ОСОБА_2 грошових коштів у більшому розмірі - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; адреса зареєстрованого місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ідентифікаційний код: 09304612, адреса місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, будинок 36, п/р 373940055 у ФЛОУ АТ «Ощадбанк», МФО 304665) на користь публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ідентифікаційний код: 09304612, адреса місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, будинок 36, п/р 373940055 у ФЛОУ АТ «Ощадбанк» МФО 304665) судові витрати у розмірі 573 (п`ятсот сімдесят три) гривні 25 (двадцять п`ять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2; адреса зареєстрованого місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), на користь публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ідентифікаційний код: 09304612, адреса місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, будинок 36, п/р 373940055 у ФЛОУ АТ «Ощадбанк» МФО 304665) судові витрати у розмірі 573 (п`ятсот сімдесят три) гривні 24 (двадцять чотири) копійки.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко