Справа 303/2240/17-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

за участі представника заявника ОСОБА_1

заінтересованих осіб ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мукачево скаргу ОСОБА_4 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, заінтересовані особи Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, ОСОБА_3, ОСОБА_5,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, заінтересовані особи Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в якій просив визнати неправомірними дії державного виконавця Артемчука Т.В. при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 37817859 від 03.04.2017 року, а саме просив скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 37817859 від 03.04.2017 року в частині зазначеного: «... Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 цього закону ), 11, 14, 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановлено цим Законом...» та в частині зазначеного: «... Враховуючи зазначене, відсутні правові підстави для зняття арешту з майна боржника у звязку з не стягненням виконавчого збору...». Також просив визнати неправомірними дії державного виконавця Артемчука Т.В., яким при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 37817859 від 03.04.2017 року не скасовано арешт, накладений в рамах виконавчого провадження, на майно ОСОБА_4 В подальшому вимоги скарги було уточнено та остаточно заявник просить суд скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 про закінчення виконавчого провадження ВП № 37817859 від 03.04.2017 року. Також просить визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 щодо накладення арештів на майно ОСОБА_4 та стягнення в подальшому виконавчого збору. Крім того просить зобовязати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 вчинити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо закриття виконавчого провадження у звязку з повним фактичним виконанням рішення в добровільному порядку.

Скаргу обґрунтовує тим, що 05.04.2013 року апеляційним судом Закарпатської області ухвалено рішення, відповідно до якого вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором від 14.09.2012 року в сумі 2651565,33 Євро, що є еквівалентом 27311122,90 грн. На виконання цього рішення Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 17.04.2013 року видано виконавчий лист № 2/303/279/13, 0707/10486/2012. В подальшому 07.05.2013 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 37817859 та надано сторонам час для добровільного виконання рішення суду. Також 03.04.2017 року старшим державним виконавцем Артемчуком Т.В. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 37817859 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, в оскаржуваній постанові вказується на те, що має бути сплачений виконавчий збір, а тому відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника. В той же час заявник вважає, що підстави для сплати виконавчого збору відсутні та арешт з майна боржника має бути знятий так як 29.07.2013 року начальник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до суду з заявою про необхідність затвердження мирової угоди укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4, а виконавче провадження мало було зупинено до постановлення рішення з цього приводу. Так, за умовами мирової угоди від 06.09.2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобовязалися в рахунок боргу в термін три місяці передати належне їм на праві власності на рухоме та нерухоме майно у власність ОСОБА_3 10.01.2014 року боржниками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в добровільному порядку виконано рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2013 року, про що листом від 20.01.2014 року було повідомлено державного виконавця. Після цього ОСОБА_4 вважав, що виконавче провадження було закрито, оскільки боргові зобовязання виконано в добровільному порядку. У 2016 році заявнику ОСОБА_4 стало відомо, що виконавче провадження все ще перебуває на виконання у виконавчій службі. У звязку з цим стягувачем ОСОБА_3 09.03.2016 року, 07.06.2016 року та 03.12.2016 року до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України були направлені повідомлення про необхідність закриття виконавчого провадження у звязку з повним виконанням рішення суду в добровільному порядку. Проте не зважаючи на повідомлення сторін про виконання рішення суду в добровільному порядку державним виконавцем Артемчуком Т.В. вчинялося нехтування своїми посадовими обовязками, виконавче провадження не закривалося. У звязку із зазначеним заявник ОСОБА_4 вважає, що оскільки рішення було виконано боржниками в добровільному порядку в період, наданий для добровільного виконання рішення суду після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та зупинення виконання виконавчого провадження в звязку зі зверненням до суду з заявою про затвердження мирової угоди на стадії виконавчого провадження, підстави для сплати виконавчого збору та не скасування арешту, накладеного на майно боржника, відсутні.

Представник заявника в судовому засіданні скаргу підтримала із наведених у ній мотивів, просить скаргу задовольнити. При цьому додатково пояснила, що після прийняття оскаржуваної постанови, державним виконавцем було прийнято постанову про стягнення виконавчого збору та про накладення арешту на майно боржника, які в свою чергу ОСОБА_4 також вже оскаржив в судовому порядку. В той же час, про будь-які інші рішення державного виконавця, які були прийняті в ході здійснення виконавчого провадження, в тому числі і з приводу прийняття постанови про стягення виконавчого збору та про накладення арешту на майно боржника, стороні заявника нічого не було відомо.

Стягувач ОСОБА_3 в судовому засіданні скаргу підтримав та пояснив, що державним виконавцем жодних дій на примусове виконання рішення не вчинялося, виконавче провадження на час звернення до суду з метою затвердження мирової угоди між сторонами виконавчого провадження мало бути зупинено. До того ж ним було повідомлено державного виконавця листом від 20.01.2014 року про виконання рішення боржниками в добровільному порядку. У звязку з цим вважає, що виконавче провадження мало бути закінчено, при цьому підстав для стягнення виконавчого збору та продовження арештів на майно боржника немає.

Представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив та пояснив, що рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2013 року у визначений державним виконавцем строк для його добровільного виконання боржниками виконано не було, у звязку з чим державним виконавцем правомірно було прийнято постанову про стягнення виконавчого збору та вжито заходи забезпечення виконавчого провадження в тому числі і накладено арешт на майно боржника. Таким чином державний виконавець приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження правомірно вказав на наявність підстав для стягнення виконавчого збору та, як наслідок, відсутність підстав для скасування арешту, накладеного на майно боржника. Додатково пояснив, що з приводу стягнення виконавчого збору державним виконавцем була прийнята окрема постанова, яка не є предметом цього судового розгляду і на цей час є чинною. Аналогічне також стосується і постанови на накладення арешту на майно боржника ОСОБА_4

ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та виконавчого провадження, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В судовому засіданні встановлено, що 05.04.2013 року апеляційним судом Закарпатської області ухвалено рішення, відповідно до якого вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором від 14.09.2012 року в сумі 2651565,33 Євро, що є еквівалентом 27311122,90 грн. На виконання цього рішення Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 17.04.2013 року видано виконавчий лист № 2/303/279/13, 0707/10486/2012. В подальшому на підставі виконавчого листа 07.05.2013 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 37817859 та надано боржникам 7-денний строк з моменту винесення (отримання) постанови для добровільного виконання рішення суду. Також в постанові про відкриття виконавчого провадження ВП № 37817859 зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору.

Також судом встановлено, що відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 26.07.2013 року до суду була направлена мирова угода між сторонами виконавчого провадження від 22.07.2013 року. Як стверджує представник заявника та стягувача, що на час розгляду справи в суді щодо вирішення питання про затвердження мирової угоди, виконавче провадження мало бути зупинено. В той же час вказане твердження спростовується положеннями ст.ст. 37, 38 Закону України «Про виконавче провадження», в чинній на момент вчинення такої дії редакції.

Крім того також встановлено, що відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 12.05.2014 року ОСОБА_4 скеровано постанову про стягнення виконавчого збору від 08.05.2014 року. Про вказану постанову також йде мова і в постанові про закінчення виконавчого провадження ВП № 37817859 від 03.04.2017 року, де зазначено, що така винесена на підставі ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» і є виконавчим документом.

До того ж встановлено, що відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07.08.2014 року в тому числі ОСОБА_4 скеровано постанову про арешт майна боржника від 06.08.2014 року.

Також судом встановлено, як стверджує стягувач у виконавчому провадження ОСОБА_3, що такий повідомив державного виконавця листом від 20.01.2014 року про те, що боржники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в добровільному порядку виконали рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2013 року, а тому необхідність у примусовому виконанні рішення суду відпала. Як на доказ відправлення такого листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вказує на копію поштового відправлення. В той же час перевірити достовірність такого доказу, як на доказ підтвердження повідомлення про виконання рішення, виявилося неможливим, у звязку з неякісною копією поштового відправлення, на що зверталося в судовому засіданні, а оригіналу суду не представлено.

В подальшому боржник ОСОБА_4 повідомив державного виконавця листом від 04.03.2016 року про те, що рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2013 року добровільно виконано в повному обсязі, заборгованість сплачена стягувачу 10.01.2014 року. Крім того, стягувачем ОСОБА_3 09.03.2016 року, 07.06.2016 року та 03.12.2016 року до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України були направлені повідомлення про необхідність закриття виконавчого провадження у звязку з повним виконанням рішення суду в добровільному порядку.

Одночасно судом встановлено, що старшим державним виконавцем Артемчуком Т.В. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 37817859 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Так, постанова про закінчення виконавчого провадження винесена зокрема з тих підстав, що стягував ОСОБА_3 заявою від 09.03.2016 року повідомив про те, що 10.01.2014 року на його рахунок надійшли грошові кошти у звязку з виконанням рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2013 року. З огляду не це, державний виконавець прийшов до висновку про наявність підстав для закриття виконавчого провадження. В той же час в оскаржуваній постанові державний виконавець також зазначив про таке: «... Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувача з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 цього закону ), 11, 14, 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановлено цим Законом...»; «... Враховуючи зазначене, відсутні правові підстави для зняття арешту з майна боржника у звязку з не стягненням виконавчого збору...». Разом з тим із вказаним не погоджується заявник у звязку з чим і просить скасувати постанову.

Виконання рішень судів здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

В ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобовязані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником. По суті аналогічну норму також містить Закон України «Про виконавче провадження», в редакції на момент виконання рішення (ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження»).

В п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження.

Як визначено в ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. В ч. 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» зазначається, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження», в чинній на момент винесення оскаржуваної постанови редакції, чітко визначено, що у випадку закінчення виконавчого провадження у звязку фактичним виконанням рішення суду, виконавчий збір не стягується тільки у випадку виконання такого рішення до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Крім того, у випадку нестягнення виконавчого збору, арешт, накладений на майно боржника, також не знімається.

Одночасно судом встановлено, що відповідно до Інформації про виконавче провадження ВП № 37817859, державним виконавцем в ході проведення виконавчих дій 08.05.2014 року було винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

Як визначено в ч.ч. 1, 3, 7 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», в чинній на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 08.05.2014 року редакції, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. У разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Таким чином виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання. Крім того, положеннями ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», в чинній на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 08.05.2014 року редакції, передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим законом. Виконавчий збір та витрати, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються. При цьому в чинній редакції Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч. 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як вже було згадано вище, що як представник заявника, так і стягувач стверджують про те, що державного виконавця було повідомлено листом від 20.01.2014 року про виконання боржниками в добровільному порядку рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2013 року. В той же час доказів про отримання Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України такого повідомлення відсутні.

Таким чином суд приходить до висновку, що на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 08.05.2014 року відомостей про виконання рішення суду у державного виконавця не було, державний виконавець вчиняв дії на примусове виконання рішення, а відтак такий мав право стягувати виконавчий збір. Більше того, безспірних доказів про те, що саме 10.01.2014 року, як стверджують представник заявника і стягував, рішення було виконано, суду не представлено.

Додатково суд звертає увагу на те, що в силу ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом розгляду скарги є виключно правомірність та законність постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 37817859 від 03.04.2017 року, в тому числі вказівка в такій на наявність підстав для стягнення виконавчого збору і відсутність підстав для зняття арешту.

В той же час, як встановлено вище, що в ході здійснення виконавчого провадження, державним виконавцем приймалися окремі постанови як про стягнення виконавчого збору так і про накладення арешту на майно боржника. Разом з тим, такі не є предметом цього судового розгляду, а тому суд не вправі надавати правову оцінку таким та в будь-якому випадку визнавати такі незаконними. Більше того, як безпосередньо в судовому засіданні ствердила представник заявника, що вже після прийняття оскаржуваної постанови, державним виконавцем було прийнято нові постанови про стягнення виконавчого збору та про накладення арешту на майно боржника, які в свою чергу ОСОБА_4 також вже оскаржив в судовому порядку. З огляду на таке, саме в судовому процесі, де предметом розгляду є постанова про стягнення виконавчого збору чи постанова про накладення арешту на майно боржника, має бути надана оцінка діям державного виконавця з приводу їх вчинення.

За таких обставин суд приходить до висновку, що постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 про закінчення виконавчого провадження ВП № 37817859 від 03.04.2017 року була прийнята відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», в межах повноважень державного виконавця, саме у звязку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Та обставина, на яку вказує заявник як на підставу для скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, що в такій йде мова про стягнення виконавчого збору та про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника, не може слугувати правовою підставою для скасування постанови в цілому. Більше того, постанова про стягнення виконавчого збору виділена в окреме провадження та відкрито виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. Аналогічно відсутні підстави для визнання дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 щодо накладення арештів на майно ОСОБА_4 та стягнення в подальшому виконавчого збору неправомірними, тим більше, що ставиться питання про такі дії в майбутньому. Із врахуванням вказаного висновку суду підстави для зобовязання державного виконавця Артемчука Т.В. вчинити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо закриття виконавчого провадження у звязку з повним фактичним виконанням рішення в добровільному порядку також відсутні.

Керуючись ст.ст. 210, 386, 387 ЦПК України, ст.ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

у х в а л и в:

В задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, заінтересовані особи Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, ОСОБА_3, ОСОБА_5 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.М.Заболотний