Справа № 464/8212/15 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/783/1306/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Мікуш Ю.Р.

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко E.Р.

З участю: представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 та її представників: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_7 на користь Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення станом на 01.02.2016 року у розмірі 5941,91 грн., інфляційні нарахування у розмірі 572,74 грн., 3% річних у розмірі 41,67 грн.- всього 6556 грн. 32 коп.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Розглядаючи справу, суд неповно з»ясував фактичні обставини справи, що мають значення для її вирішення, зокрема чи надавались відповідачам послуги з цетрального опалення, чи наявний в будинку лічильник теплової енергії. Не з»ясованим залишилося питання на підставі якої методики розрахунку нарахована заборгованість. Звертає увагу, що ухваливши рішення про задоволення позову, суд не врахував, що позивачі не надали жодних доказів, які підтверджують надання відповідачам теплової енергії та її отримання ними. Стверджує, що суд першої інстанції не врахував, що договір приєднання, запропонований ЛМКП «Львівтеплоенерго» не відповідає Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 та суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема у ньому відсутні істотні умови договору, передбачені частиною 1 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Судом першої інстанції також не з»ясовано, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» фактично не виконало вимоги п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якої виконавець житлово-комунальної послуги зобов»язаний підготувати та укласти із споживачем договір про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з Типовим договором. Вважає, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не має права вимагати оплату за теплопостачання на позадоговірних засадах, оскільки саме з його вини з відповідачем не було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення. Ухвалюючи рішення, суд не врахував позицію викладену у Постанові судових палат у цивільних і господарських справах ВСУ від 25 листопада 2015 року у якій зазначено, що відносини у сфері житлово-комунальних послуг повинні грунтуватися на договорі про надання житлово-комунальних послуг, укладеному на основі Типового договору, а обов»язку споживача оплачувати вартість житлово-комунальних послуг має передувати виконання позивачем обов'язку підготувати договір та надати його на підписання споживачу.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, думку представників ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з якою погодилася відповідач ОСОБА_3 про скасування судового рішення та закриття провадження у справі на підставі ухвали колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 20 липня 2016 року, заперечення з приводу апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Приписами статті 4 ЦПК визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідачі по справі зареєстровані та проживають у квартирі №81 будинку №2-а на вулиці Білоцерківська у м.Львові, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім»ї і прописки №2683 від 12 червня 2015 року виданною ЛКП «Дністер» (а.с.6).

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» та Статуту ЛМКП «Львівтеплоенерго» у новій редакції від 07.02.2017 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією - суб»єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії для потреб населення та юридичних осіб, яка використовується для опалення приміщень, отримання гарячої води і промислових технологічних процесів.

Згідно пункту 4 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцями послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачаня гарячої води для об»єктів усіх форм власності визначено суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії, яким є ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Приписами положень статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

У відповідності до п.б статті 2 Прикінцевих положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розроблено нові договори та прийняті нарахування за послуги з 01 липня 2014 року.

Із матеріалів справи встановлено, що ЛМКП «Львівтелоенерго» надсилало відповідачам два примірники Договору приєднання «Про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води» від 01.07.2014 року, однак відповідачами один із примірників не був повернутий у місячний строк позивачу, чого не заперечила відповідач та пояснила, що у названому Договорі не були відображені всі суттєві умови договору. ( а.с.31-33 т.2).

Однак, відповідачі фактично використовували надавані позивачем послуги.

Як вбачається із матеріалів справи та перевірено судом заборгованість відповідачів за надані ЛМКП «Львівтеплоенерго» послуги з 01.07.2014 року станом на 01 лютого 2016 року становить 5941,91 грн.

Розрахунок заборгованості наданий суду на відомостях від 15 лютого 2016 року та судом встановлено, що нарахування проведено на підставі тарифів визначених НКРЕКП( а.с. 7,8, 24 т.1).

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом не встановлено, що послуги надавалися саме ЛМКП «Львівтеплоенерго», оскільки між сторонами по справі відсутній договір, що у м.Львові є чотири теплопостачальні організації, а відтак відповідач вправі визначати надавача послуг, колегія суддів погоджується із мотивами суду першої інстанції в цій частині та зазначає.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Суд першої інстанції правильно посилався на статтю 205 ЦК України щодо форми правочину, яку сторони вправі визначати самостійно.

Правочин, для якого законом не встановлена обов»язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У правовій позиції ВСУ, висловленої у постанові від 30 жовтня 2013 року під час розгляду справи №6-59цс/13, яка у відповідності до статті 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів загальної юрисдикції, зазначено, що споживачі зобов»язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати в повному обсязі.

Сторони по справі не заперечили, що позивач надсилав відповідачам договір, однак такий ними прийнятий не був. Відповідачами не представлено суду доказів, що вони уклали чи отримували послуги теплопостачання від іншого надавача послуг, яких у м. Львові є чотири.

Позивачем не надано суду доказів про відмову відповідачів від надання послуг з теплопостачання від ЛМКП «Львівтеплоенерго» .

Із довідки з місця проживання про склад сім»ї і прописки № 2683 від 12.06.2015 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 приватизована, співвласниками квартири є ОСОБА_7 та ОСОБА_3, тому відповідно до вимог статтей 541 ЦК України такі несуть солідарну відповідальність за утримання майна про що прописано у статях 319, 322 ЦК України.

Через невиконання зобов»язань по утриманню квартири, що полягає у несвоєчасній оплаті за надані послуги позивачем нараховано інфляційні витрати в сумі 572,74 грн. та 3% річних у розмірі 41,67 грн. Зазначені нарахування передбачені статтею 625 ЦК України, випливають із договірних відносин, відтак судом першої інстанції про це належно зазначено у мотивувальній частині рішення та підстав для скасування зазначених сум чи їх зміни колегія суддів не вбачає. ( а.с.8 т.1).

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що обов»язок оплачувати фактично отримані послуги належить споживачеві послуг та це передбачено статтями 67,68 Житлового кодексу України.

Колегія суддів погоджується із розрахунками наданими позивачем та вважає їх належними і допустимими доказами в розумінні статті 57,58 ЦПК, оскільки відповідачем чи представниками на спростування не надано інших розрахунків.

Щодо доводів апеляційної скарги, пояснень представника відповідача ОСОБА_5, які додані до матеріалів справи у письмовому вигляді (а.с.119-126 т.3), доданої до матеріалів справи металевої труби як доказ неналежного утримання теплопостачальних систем будинку, яка не є ідентифікованою та не прийнята судом як речовий доказ, доводи представника ОСОБА_5 з якими погодився представник ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_3 про відсутність у позивача схеми внутрішньобдинкової системи газопостачання що підтверджує, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не є належним надавачем послуг, колегія суддів зазначає, що предметом спору згідно позовної та уточнених позовних заяв є стягнення заборгованості за надані послуги. Як судом першої інстанції так і судом апеляційної інстанції не здобуто доказів відсутності теплопостачальних послуг або надання їх неналежної якості. Представник позивача ОСОБА_2 пояснила, що труби по яких доставляється тепло мають відповідний відсоток зношеності, однак це не свідчить про те, що послуги не надавалися.

Колегія суддів зазначає, що відповідачі не подавали зустрічного позову із зазначених у письмовому поясненні питань. Відсутність внутрішньобудинкової схеми у позивача пояснюється тим, що такі знаходяться у НКРЕКП, позивач є балансоутримувачем.

Колегія суддів зазначає, що відповідач ОСОБА_3 як у суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції не бажала особисто дати пояснення з приводу суті спору. Зазначене є правом відповідача та колегія суддів приймає до уваги клопотання її представників щодо врахування особливого статусу відповідача ОСОБА_3, яка відмовилася від ідентифікаційного коду та здійснює всі розрахункові операції на підставі паспортних даних, що підтверджується наявними у матеріалах справи рішеннями судів. ( а.с. 56,57 т.2).

Колегія суддів не може погодитися із думкою представника відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_8 щодо залишення позову без розгляду на підставі ухвали апеляційного суду Львівської області від 20 липня 2016 року, оскільки зазначеною ухвалою встановлені обставини, які дають на це право.

Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року ухвала апеляційного суду Львівської області від 20 липня 2016 року скасована, справа направлена до суду апеляційної інстанції на новий розгляд , а відтак посилання на зазначену представниками ухвалу є неналежним. (а.с.151-152 т.2).

Відповідно до статті 60 ЦПК кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 308 ЦПК Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалою судді апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року частково задоволено заяву ОСОБА_3 Відстрочено ОСОБА_3 сплату судового збору в сумі 1339,80 грн. до ухвалення судового рішення за результатами апеляційного розгляду ( а.с. 12,13 т.2). Із врахуванням вищезазначеного та на виконання вимог ухвали від 23 травня 2016 року колегія суддів вважає за необхідне стягнути в дохід держави судовий збір із відповідача ОСОБА_3 за подачу неї апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 статті 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Із матеріалів справи встановлено, що позивачами при зверненні до суду першої інстанції оплачено судовий збір в дохід держави в сумі 1096, 20 грн. (а.с.1 т.1), при зверненні в суд касаційної інстанції- 1461,60 грн. (а.с.104 т.2).- всього 2557,80 грн.. Зазначена сума судових витрат підлягає стягненню в користь позивача.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307 ч.1 п.1,308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в і д х и л и т и .

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 1339,80 грн. (одна тисяча триста тридцять дев»ять) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Львівського міського коммунального підприємства «Львівтеплоенерго» судові витрати по справі в сумі 2557,80 грн. (дві тисячі п»ятсот п»ятдесять сім грн.80 коп.).

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

ОСОБА_9