Справа № 461/7036/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/2437/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 звернулася із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаді продавця.

15 червня 2016 року вона прийшла на роботу, проте відповідач не допустив її до робочого місця, обвинувачуючи у крадіжках, і повідомив про її звільнення у найближчий період часу.

При чергових спробах вийти на робоче місце відповідач її не допустив, видавати трудову книжку відмовився.

17 жовтня 2016 року вона отримала лист з Львівського міського центру зайнятості від 04 жовтня 2016 року, у якому зазначено, що трудовий договір із нею розірвано 16 червня 2016 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (за прогул).

Позивач вважала, що її звільнення є незаконним, так - як жодного прогулу вона не вчиняла, роботодавець свідомо не допустив її на роботу 15 червня 2016 року, прийнявши на її місце іншу людину.

З урахуванням зазначених обставин, просила поновити її на роботу на посаду продавця у фізичної особи -підприємця ОСОБА_4

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.1-4).

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2017 року позов задоволено.

Визнано звільнення ОСОБА_6 з посади продавця - незаконним.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді продавця у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з 16 червня 2016 року.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14 236 грн. 45 коп.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення суду оскаржила представник ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_5

В апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_6 з 16 червня 2016 року по 03 жовтня 2016 року була відсутня на робочому місці без поважних причин, про що були складені акти 21 червня 2016 року, 30 червня 2016 року, 29 липня 2016 року, 31 серпня 2016 року, 30 вересня 2016 року та 03 жовтня 2016 року.

Відсутність ОСОБА_6 на роботі засвідчено в табелях обліку використання робочого часу за червень-вересень 2016 року.

Зазначає, що роботодавець не міг відібрати у позивачки письмові пояснення з приводу порушення трудової дисципліни, оскільки остання ігнорувала телефонні дзвінки та кореспонденцію.

Твердження позивачки, що ФОП ОСОБА_4 не допускав її до робочого місця та чинив їй перешкоди не відповідає дійсності та спростовується показами свідків. Крім того, позивачка не надала доказів таких дій.

Посилання на тривалість часу реагування ФОП ОСОБА_4 щодо вчиненого дисциплінарного проступку ОСОБА_6 в даному випадку є недоцільним, оскільки роботодавцем вживалися всі заходи для з'ясування причини відсутності працівника на робочому місці, а згодом дотримання порядку, визначеного для розірвання трудового договору в односторонньому порядку на законних для цього підставах.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як зазначено у ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Підстави припинення трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40,41 КЗпП України.

Відповідно до положень п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул є дисциплінарним проступком і до звільнення з даної підстави застосовуються положення статей 147,148 КЗпП України.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення - догана або звільнення.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно з вимогами ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно зі ст.7 Конвенції МОП № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, із набранням чинності для України 16 травня 1995 року - трудові відносини з працівником не припиняється з причин, пов'язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв'язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 2,4,7,8, ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власниками або уповноваженими ним органами передбачені статтями 147-1,148,149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Як вірно установлено судом першої інстанції, 29 грудня 2009 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено трудовий договір №3 безстроково. Відповідно до умов договору остання зобов'язувалась виконувати обов'язки продавця та інші правила встановлені підприємцем (а.с.51).

Наказом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 №1/3 від 03 жовтня 2016 року звільнено ОСОБА_6 з роботи з 16 червня 2016 року за прогули, згідно п.4 ст.40 КзПП України.

Підставами звільнення, як убачається із наказу №1/3 від 03 жовтня 2016 року, стали акти про відсутність позивачки на роботі від: 21 червня 2016 року; 30 червня 2016 року; 29 липня 2016 року; 31 серпня 2016 року; 30 вересня 2016 року; 03жовтня 2016 року.

Як пояснив в суді першої інстанції ОСОБА_4, 15 червня 2016 року зранку ОСОБА_6 прийшла на роботу і він повідомив їй про те, що прихованою камерою зафіксовано факт розкрадання товарів у магазині. Крім того, у магазині виявлено недостачу. На роботі вже були інші продавці і він запропонував ОСОБА_6 написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, щоб не звертатися у правоохоронні органи.

Він хотів вирішити ситуацію мирним шляхом, розійтися з позивачкою «по доброму», однак остання відмовилася писати заяву на звільнення і пішла додому.

На наступний день він телефонував позивачці щоб та з'явилася на роботу для вирішення питання розірвання трудового договору в Львівському міському центрі зайнятості, однак остання не з'являлася на роботу (журнал фіксації судового процесу від 31 січня 2016 року 10:55:58 - 11:07:39).

Системний аналіз пояснень ОСОБА_4 та його представника у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи (поясненнями ОСОБА_6 та її представника, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11), дає підстави для висновку про те, що 15 червня 2016 року ОСОБА_6 не була допущена до роботи відповідачем - фізичною-особою підприємцем ОСОБА_4

Роботодавець в порушення вимог ст.149 КЗпП України та ст.7 Конвенції МОП № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», не зажадав від ОСОБА_6 письмових пояснень щодо виявлених ним фактів розкрадань (якщо такі дійсно були), відсторонив її від роботи і не прийняв жодного рішення з приводу пред'явлених обвинувачень (не звільнив з роботи за п.п.2, 8 ст.40 КЗпП України)

За таких обставин, нез'явлення позивачки ОСОБА_6 на роботі в період з 16 червня 2016 року по 03 жовтня 2016 року не можна вважати прогулом без поважних причин. Поважними причинами нез'явлення позивачки на роботу в цей період є факт не допуску її на роботу відповідачем з 15 червня 2016 року.

За таких обстави суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.