Справа № 347/994/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області , в складі:

головуючого - судді: Сабадаха Б.В.,

секретаря: Удудяк І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Косові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_3 міської ради від 10.06.2004 року за № 2.73-21 та державного акту про право власності на землю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка, ОСОБА_1Ю, звернувся в суд із вказаними позовними вимогами.

Позивачка ОСОБА_1Ю, та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з»явились, останній подав суду заяву із клопотанням про розгляд справи в його відсутності. Вимоги позову ОСОБА_1 підтримує та просить задоволити.

Із змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що рішенням Косівського районного суду від 16.11.2005 року проведений реальний поділ будинковолодіння,що по вул. Миколайчука 1 м.Косів Івано-Франківської області, яке належало сторонам в справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя. Даним рішенням кожному з них виділено по 300 м.кв. земельної ділянки закріпленої за спірним господарством. В частині щодо виділення землі рішення суду вступило в законну сину і є чинним на даний час. Підставою для розподілу земельної ділянки, яка під будівлею та для її обслуговування послужило рішення ОСОБА_3 міської ради про її виділ та дачу згоди на будівництво житла. Відповідно до рішення суду позивачка зареєструвала своє право на житло. З-за відсутності коштів ОСОБА_1Ю, питання приватизації землі не вирішувала.

Відповідач по справі фактично постійно не проживає в цьому житлі, хоча його частка визначена рішенням суду. Він переховується на території м.Косова і Косівського району,так як має відповідні борги, а також має боргові зобов»язання і перед позивачкою щодо заборгованості по аліментах та різниці в частці при поділі спільної сумісної власності.

При вирішенні спору щодо поділу майна відповідач скрив від неї і суду факт приватизації ним землі, що під будівлею і для її обслуговування по вул.Миколайчука 1 в м.Косів. З часу прийняття судового рішення по кінець 2016 року вона не цікавилася правовим статусом землі, яка під будівлею і для її обслуговування, також під подвір»ям, так як ніхто, в тому числі і бувший чоловік - відповідач по справі, не чинили їй будь-яких перешкод в користуванні нею. Загальний розмір землі, якою вона користується з членами сім»ї становить більше 0,09 га.

Різниця в площі землі зазначеній в судовому рішенні і фактичному користуванні становить біля 0,04га. Таке має місце тільки тому, що бід будівництво їм з відповідачем виділено 0,06га. Решту землі, якою вона користується по даний час, вона звільнила від мусору, чагарників і привела її в належний для користування стан. До цієї землі відповідач абсолютно немає ніякого відношення,крім того, що він обманним шляхом приватизував її.

В 2016 році вона звернулася до землевпорядної організації з просьбою виготовлення проекту землеустрою на цю земельну ділянку, щоб приватизувати свою частку. Їй було повідомлено, що вона не може приватизувати землю, так як вона приватизована ще в 2004 році її колишнім чоловіком. З отриманої ксерокопії державного акту їй стало відомо, що рішенням ОСОБА_3 міської ради від 10.06.2004 року відповідачу 04.05.2006 року видали державний акт на всю землю, що під будівлею, для її обслуговування і подвір»ям серії ІФ № 029870 і такий акт зареєстрований під № 70.

Пізніше, 22.05.2017 року з ОСОБА_3 міської ради отримала копію рішення цієї ради від 10.06.2004 р.№ 2.73-21 про передачу відповідачу у власність земельної ділянки площею 0,236 га в тому числі 0,0999 га.для обслуговування жилого будинку і господарських споруд, . З вказаних вище документів їй стало зрозуміло, що відповідач незаконно приватизував землю, яка знаходилася в їх спільному користуванні,а пізніше за рішенням суду розділена між ними. Саме в 2016 році їй стало відомо про такі дії, а тому вона звернулася до суду для захисту своїх законних інтересів, як тільки дізналася про їх порушення. Просить позов задоволити.

Відповідач, ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_3 міської ради в судове засідання не з»явились будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи по суті. У звязку з чим суд ухвалює рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування процесу технічними засобами, що не суперечить та відповідає вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України.

Суд вивчивши матеріали справи вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення за наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що сторони в справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі.

Як вбачається із рішення Косівського районного суду від 16.11.2005 року (а.с.4-5) судом проведений реальний поділ будинковолодіння, що по вул. Миколайчука 1, в м.Косів Івано-Франківської області, яке належало сторонам в справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя. Даним рішенням кожному з них виділено по 300 м.кв. земельної ділянки закріпленої за спірним господарством.

Вказане рішення набрало законної сили і є чинним. За змістом вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивачка в справі, ОСОБА_1, на виконання вищевказаного рішення суду від 16.11.2005 року здійснила реєстрацію права власності на належну їй частину будинковолодіння, що по вул.. Миколайчука 1 в м.Косів Івано-Франківської області. Вказаний факт підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.06.2006 року (а.с.6). Питання оформлення належної їй частини земельної ділянки не було доведено до кінця.

Відповідно до ч. 1 ст.377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 2 ст.130 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідності до вимог ч. 3 ст.415 ЦК України особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди).

Як стверджує позивачка, при вирішенні спору щодо поділу майна відповідач скрив від неї і суду факт приватизації ним землі, що під будівлею і для її обслуговування по вул.Миколайчука 1 в м.Косів. З часу прийняття судового рішення по кінець 2016 року вона не цікавилася правовим статусом землі, яка під будівлею і для її обслуговування, також під подвір»ям, так як ніхто, в тому числі і бувший чоловік - відповідач по справі, не чинили їй будь-яких перешкод в користуванні нею. Загальний розмір землі, якою вона користується з членами сім»ї становить більше 0,09 га. Різниця в площі землі зазначеній в судовому рішенні і фактичному користуванні становить біля 0,04га. Таке має місце тільки тому, що бід будівництво їм з відповідачем виділено 0,06га. Решту землі, якою вона користується по даний час, вона звільнила від мусору, чагарників і привела її в належний для користування стан. До цієї землі відповідач абсолютно немає ніякого відношення, крім того, що він обманним шляхом приватизував її.

В 2016 році ОСОБА_1 звернулася до землевпорядної організації з просьбою виготовлення проекту землеустрою на цю земельну ділянку, щоб приватизувати свою частку. Їй було повідомлено, що вона не може приватизувати землю, так як вона приватизована ще в 2004 році її колишнім чоловіком.

Відповідно до ст.14 Коституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Як вбачається із оскаржуваного позивачкою державного акту (а.с.7) ОСОБА_2 04.05.2006 року видано державний акт на всю землю, що під будівлею, для її обслуговування і подвір»ям серії ІФ № 029870 і такий акт зареєстрований під № 70. Підставою для видачі вказаного державного акту стало рішення ОСОБА_3 міської ради Івано-Франківської області від 10.06.2004 року № 2.73-21 (а.с.8) яким вирішено передати у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0999 га. для обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Відповідно до ст.12 ЗК України міські (сільські) ради вправі передавати земельні ділянки у власність громадян і зобовязані діяти відповідно до принципів земельного законодавства, вказаних в ст.5 цього Кодексу, одним з яких є забезпечення рівності права на землю громадян та забезпечення гарантій прав на землю, однак ці принципи були порушені ОСОБА_3 міською радою при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до ч. 1ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Рішення ОСОБА_3 міської ради від 10.06.2004 року №2.73-21 «Про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_2І.» суперечать вимога мст.30 ЗК України, ст.377 ЦК України, та ст.120 ЗК України, порушують права позивачки як співвласника житлового будинку, а отже, підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Разом з тим, з матеріалів справи слідує, що на підставі вищевказаного рішення ОСОБА_3 міської ради відповідачу ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 029870 від 04.05.2006 року, площею 0,0999 га. за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд.

Отже, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року за № 6-2824цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з положеннями ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За вищенаведених підстав суд вважає підставними та доведеними позовні вимоги ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі наведенного, ст.ст. 60-63 СК України, ст.ст. 120, 152 ЗК України, -керуючись ст. ст. 88, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити. Визнати незаконними та скасувати: рішення ОСОБА_3 міської ради Івано-Франківської області від 10.06.2004 року № 2.73-21 в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0999 га. для обслуговування жилого будинку і господарських будівель а також державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 029870 від 04.05.2006 року, що виданий на прізвище ОСОБА_2 площею 0,0999 га. за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 , жительки м.Косів вуо. Миколайчука 1 Івано-Франківської області 640 грн у відшкодування витрат сплаченого судового збору та 1300 грн за надання юридичної допомоги.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Косівського районного суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Б.В. Сабадах