Справа № 646/2291/17
№ провадження 2/646/1168/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.04.2017 року м. Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

при секретарі Марковій О.В.

за участі: позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкову цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною, визнання права власності,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати дійсною письмову угоду - договір довічного утримання, який був укладений 24 квітня 1999 року між ним і ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги та пояснив, що ОСОБА_4 доводиться йому рідною бабусею, а ОСОБА_3 - це її чоловік, з яким вона прожила тридцять років, між ними існували добрі родинні стосунки. ОСОБА_4, ОСОБА_3, його мати - ОСОБА_2 та він сам постійно проживали і були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, яку приватизували на чотирьох чоловік. Бабуся та дід ОСОБА_3 були людьми дуже похилого віку, страждали на хронічні захворювання, із-за старості не могли себе обслуговувати, позивач, проживаючи разом із ними, забезпечував їх необхідним харчуванням, одягом, медикаментами, за свій рахунок сплачував комунальній послуги, забезпечував їхнє життя на достойному рівні. ОСОБА_4 померла 23.02.1999, а ОСОБА_3 залишився самотнім у віці 94 роки. На той час із-за хвороби він вже не вставав з ліжка, не міг себе обслуговувати і запропонував позивачу укласти письмовий договір, на підставі якого, ОСОБА_1 буде надавати йому довічний догляд та поховає його, а він передасть йому у власність належну йому 1/4 частку квартири АДРЕСА_1. 24 квітня 1999 року у присутності свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 між ними був укладений письмовий договір, відповідно до якого, ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 у власність належну йому по праву власності частину квартири, а позивач узяв на себе зобовязання довічно матеріально забезпечувати та надавати усі види догляду за ОСОБА_3 Цей договір відповідав їхнім дійсним намірам, укладався ними у відповідності з їхньою волею та на вигідних для них умовах. Цим договором були визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі. Необхідність укладання такого письмового договору виникла у звязку з тим, що ОСОБА_3 був непрацездатною особою за віком та станом здоров`я та на час укладання договору погано себе почував. Вони домовились, що коли ОСОБА_3 стане краще, вони зроблять нотаріальне посвідчення цього договору, але через тиждень після його укладання, з ОСОБА_3 трапився інсульт, деякий час він знаходився в безпорадному стані, не міг говорити. Поступово йому становилось краще, але він був дуже слабким і 19 квітня 2000 року - помер. Посилаючись на викладене, просив позов задовольнити, вказуючи, що зі свого боку він повністю виконав угоду, яка була письмово укладена між ним та ОСОБА_3 - довічно матеріально забезпечував та надавав усі види догляду ОСОБА_3, поховав його, але угода не була нотаріально посвідчена із-за поважних причин - хвороби ОСОБА_3, тому він був змушений звернутись за захистом своїх прав до суду.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала у повному обсязі та пояснила, що ОСОБА_4 - це її мати, а ОСОБА_3- вітчим. Вона підтвердила, що їй було відомо про намір і бажання ОСОБА_3 укласти договір довічного утримання з ОСОБА_1, вони разом обговорювали умови цього договору та складали текст. Вона була присутня при укладання цього договору 24 квітня 1999 року і підтверджує, що ОСОБА_3 власноручно поставив підпис під договором довічного утримання, що цей договір відповідав його волевиявленню і бажанню і суду був наданий саме той договір, який був підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_1 24.04.1999 р. Також вона пояснила, що із-за хвороби ОСОБА_3 цей договір не було нотаріально посвідчено, але ОСОБА_1 виконав умови договору, доглядав і утримував ОСОБА_3, поховав діда, до теперішнього часу проживає в квартирі, володіє та користується спірним майном.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані докази в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), суд встановив наступне.

За правилами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить по праву спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 23 грудня 1997 року (реєстр. № 9-97-108068).

Таким чином, виходячи із принципу рівності часток при приватизації майна, кожному із власників належить по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1.

За правилами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Квартира АДРЕСА_2 - це ізольована трьохкімнатна квартира житловою площею 40,3 кв.м, загальною площею 76,9 кв.м.

Як убачається з довідки про склад сімї в квартирі були постійно зареєстровані та проживали ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та її чоловік - ОСОБА_3.

ОСОБА_4 померла 23 лютого 1999 року у віці 87 років

24 квітня 1999 року у присутності свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений письмовий договір, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 належну йому по праву власності 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 взяв на себе зобовязання довічно матеріально забезпечувати та надавати усі види догляду за ОСОБА_3

Відповідно до умов договору матеріальне забезпечення, яке щомісячно ОСОБА_1 мав надавати ОСОБА_3 оцінювалось у суму 250 грн. за їхньою взаємною згодою.

Догляд, що повинен був надаватися ОСОБА_1 ОСОБА_3 включав в себе: забезпечення його харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, повязаних з проживанням ОСОБА_3 в зазначеній квартирі; надання будь-якої іншої допомоги; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення ОСОБА_3 всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо.

Допитані в судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_6, які були свідками при укладанні письмового договору довічного утримання 24 квітня 1999 року, підтвердили факт укладання цього договору, що ОСОБА_3 самостійно прочитав договір, виразив задоволення, що текст договору відповідає його бажанню та власноручно поставив підпис під ним. Свідки також підтвердили, що позивач сумлінно виконував умови договору до смерті ОСОБА_3, поховав його.

Відповідно ст. 425 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоровя (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобовязується надати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді

житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Таким чином, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично був укладений договір довічного утримання. Цей договір відповідав їхнім дійсним намірам, укладався ними у відповідності зі справжньою їхньою волею та на вигідних для них умовах. Цим договором були визначені всі істотні умови.

ОСОБА_3 помер 19 квітня 2000 року. Як убачається з витягу із реєстру Спадкових справ, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась, тобто, ніхто із спадкоємців не звертався із заявою про прийняття або відмову від спадщини після його смерті, заповіт відсутній.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР ( 1963 р.), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 11, 58-61, 88, 212, 214-215 ЦПК України, статтею 425 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати дійсною письмову угоду - договір довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 24 квітня 1999 року.

Визнати за ОСОБА_1 ( іпн. НОМЕР_1) право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, житловою площею 40,3 кв.м, загальною площею 76,9 кв.м.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.А.Єжов