АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 614/209/17 Головуючий суддя І інстанції Зеленькова Н. Г.
Провадження № 22-ц/790/4445/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Борівського районного суду Харківської області від 30 травня 2017 року у цивільній справі ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року представник позивача ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики в якому вказав, що відповідачу в позику були передані кошти у розмірі грошового еквіваленту 5400 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачем представлена власноручно написана розписка від 21.02.2015 р., яка посвідчує передання позивачем відповідачу визначеної грошової суми. За домовленістю термін повернення вказаних коштів визначено до 20 квітня 2015 року. В зазначений термін грошове зобов'язання відповідачем не виконане. 21.10.2016 року, відповідачу додатково, як нагадування про зобов'язання, на відому позивачу адресу (на зареєстровану адресу відповідача) направлено вимогу про сплату боргу, але на момент звернення із вказаним позовом зобов'язання відповідача так і не було виконано, що свідчить про ухилення боржника від обов'язку виконання зобов'язання. Станом на узгоджену дату виконання грошового зобов'язання, за офіційним курсом Національного банку України, борг відповідача перед позивачем становить 140994, 00 грн. Крім того, представник вказав, що у позивача є право вимагати від відповідача виплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, та пені за останній рік невиконання зобов'язання.

В ході розгляду справи представник позивача надав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача 113 711,58 (сто тринадцять тисяч сімсот одинадцять) грн. 58 коп. - сума основного боргу; 7 112,39 (сім тисяч сто дванадцять) грн. 39 коп.; - 3% річних за користування чужими грошовими коштами; 26 339,80 (двадцять шість тисяч триста тридцять дев'ять) грн. 80 коп. - сума інфляційних збитків; 33 820, 63 (тридцять три тисячі вісімсот двадцять) грн. 63 коп. - пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Крім того, стягнути з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору у розмірі 2226,00 (дві тисячі двісті двадцять шість) грн. 00 коп.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні погодився з позовними вимогами в частині стягнення з нього основної суми боргу. Про стягнення з нього суми індексу інфляції, 3% річних та неустойки заперечував.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 30 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 147532,21 (сто сорок сім тисяч п'ятсот тридцять дві) грн. 21 коп., в тому числі: 113 711,58 (сто тринадцять тисяч сімсот одинадцять) грн. 58 коп. - сума основного боргу та 33 820,63 (тридцять три тисячі вісімсот двадцять) грн. 63 коп. - пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить вказане рішення змінити, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення підлягає зміні, оскільки було ухвалено з порушенням норм матеріального права. Вказав, що судом невірно застосовано положення ст. 625 ЦК України, що призвело до неправомірної відмови у задоволенні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Зауважив, що 3% річних і, передбачені розпискою, 5,5% комісійної винагороди є різними за своєю природою. Зазначив, що стягнення передбачених розпискою 5,5% комісійної винагороди від суми боргу в доларах США неможливе, оскільки позивач не є фінансовою установою та не має індивідуальної ліцензії НБУ. З огляду на це вимоги про стягнення 5,5% комісійної винагороди заявлено не було. Проте, стягнення 3% річних є правомірною вимогою за ст. 625 ЦК України. Вказав, що на дату виконання зобов'язання сума боргу була перерахована у гривні, що дає підстави для відшкодування інфляційних витрат.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що підписання ОСОБА_5 договору позики є доказом отримання ним від ОСОБА_3 позики в сумі 5400 доларів США.

21.10.2016 р. надсилалася претензія до відповідача з вимогою про сплату боргу.

У ході судового розгляду встановлено, що зобов'язання за договором позики відповідачем не виконано.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума боргу та пені підлягає стягненню, оскільки боржником не було виконано взятих на себе зобов'язань. Відмовляючи позивачу у частині стягнення з відповідача 3% річних за користування чужими грошовими коштами, суд дійшов висновку, що вони не стягуються, оскільки в розписці встановлено інший розмір процентів користування чужими коштами. Крім того, позивачем не було заявлено вимогу про стягнення з позивача 5,5% за користування чужими грошовими коштами. Відмовляючи у стягненні інфляційних витрат на користь позивача, суд виходив з того, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а не іноземна валюта, яка є предметом спору.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції неможливо погодитись в повному обсязі з огляду на невідповідність вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на те, що відповідачем не було доведено факту повергнення боргу, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми заборгованості на користь позивача.

Також, у даному випадку підлягає застосуванню правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 26.01.2016 за наслідками розгляду справи № 6-771цс15, яка згідно приписів ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, в якій при аналогічних обставинах справи, яка стосувалася договору позики в іноземній валюті, зазначено, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Тобто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги щодо стягнення індексу інфляції не підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком районного суду про те, що не підлягають стягненню 3% річних на підставі наступного.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами, що передбачено у ст. 1048 ЦК України, як безпідставно вважав суд першої інстанції.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про тотожність правової природи 3% річних та, визначених у договорі 5,5 % комісійної винагороди, та безпідставно не стягнув з відповідача заявлену суму 3% річних.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 встановлюється спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. Зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, положення про скорочену позовну давність в один рік стосується лише вимог про стягнення неустойки і не регулює стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2ст. 625 ЦК України.

Оскільки висновку суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, внаслідок чого суд помилився у застосуванні норм матеріального права, ст. 625 ЦК України стосовно стягнення 3% річних, колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінює рішення суду першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу в цій частині про стягнення з відповідача на користь позивача 7112,39 грн. 3% річних за користування чужими грошовими коштами, та залишає рішення без змін в іншій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 30 травня 2017 року - змінити.

Позовну заяву ОСОБА_3 в частині стягнення 3 % річних за кристування чужими грошовими коштами задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 7112,39 грн. 3% річних за користування чужими грошовими коштами.

В іншій частині рішення Борівського районного суду Харківської області від 30 травня 2017 року про часткове задоволенян позову - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -