Справа № 156/1090/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/773/702/17 Категорія: 19 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

секретар Черняк О.В.

з участю: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору лізингу недійсним та стягнення коштів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на рішення Іваничівського районного суду Волинської області 23 березня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області 23 березня 2017 року позов задоволено.

Ухвалено визнати договір фінансового лізингу № 0091 від 06.09.2016 року , укладений між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 59444,20 грн. та 594,46 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ПАТ «Лізингова компанія «Авто Лайф» подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні позову просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору містять ознаки несправедливих, які визначені ст. 18 Закону України «Про захист права споживачів». Зазначив, що наслідком визнання недійсним оспорюваного правочину є повернення однією стороною на користь другої сторони коштів, отриманих за недійсним договором.

Такі висновки суду є правильними, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 вересня 2016 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 0091, відповідно до умов якого ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» зобов'язалося придбати та передати у користування позивачу на термін та на умовах, передбачених цим договором транспортний засіб Zoomlion RD-244 ревус, обєм 24 кс/диз, Тип КПП мех., привід -4х4 (надалі по тексту - договір, а.с. 8-27).

Відповідно п. 8.2 договору, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 5983,61 дол. США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, що в гривневому еквіваленті на дату укладення договору становить 160660,00 грн. з ПДВ.

Згідно п. 9.1 договору, комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 7 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію договору визначено у Додатку № 1 до даного договору. Комісія за організацію договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити з моменту отримання предмету лізингу.

На виконання умов договору ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» комісію за організацію по договору у розмірі 11246,20 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.611964423.1 від 06.09.2016 року (а.с. 29).

Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені п. 4.1 , 4.2, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізинговавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинний законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізиноодержувача та надає письмову відповідь в якій повідомляє про розірвання Договору та про наслідки такого розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансованих платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку, поверненню не підлягає. ( п.12.1 Договору).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються

За правилами п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Згідно з частиною другою статті 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу, лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строку лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (стаття 808 ЦК України).

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно норм статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 06 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ «Лізингова компанія «Автолайф», нотаріально посвідчено не було.

Ураховуючи наведене а також правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2766-цс-15 від 16.12.2015 року, суд зробив правильний висновок про наявність підстав для визнання договору недійсним. Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги, викладені у розділі апеляційної скарги «Щодо нотаріальної форми договору», які зводяться до суб»єктивного, помилкового тлумачення норм права та висловленої Верховним Судом України правової позиції у зазначеній вище справі.

При вирішенні спору суд першої інстанції не робив висновку про недійсність договору виходячи з передбаченого п. 4.3 Договору права вибору продавця/постачальника предмета лізингу, або ж порушенням права на інформацію щодо предмета лізингу, тому апелянт безпідставно покликається на ці обставини в апеляційній скарзі.

Правові підстави недійсності договору лізингу в цілому, а не окремих його частин» зазначені у мотивувальній частині рішення це невідповідність договору нормам статтей 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України « Про захист прав споживчів».

У рішенні суд першої інстанції вірно зазначив про несправедливість умов договору виходячи з положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та з урахуванням правової позиції Верховного суду України у справі 6-40цс13 від 11.09.2013 року, 6-3020-цс15 від 11.05.2016 року, оскільки відповідачем не погоджено графіку сплати лізингових платежів, не визначено загального обсягу грошових зобов»язань, передбачено обов»язок лізингоодержувача неодноразово сплачувати комісію за одну і туж саму послугу за організацію Договору, комісію за передачу предмета договору, щомісячний платіж за супроводження договору, не передбачено відповідальності відповідача за невиконання або неналежне виконання договору, у той час як підстави відповідальності позивача чітко визначені ( п. 12.7,12.8,12.9,12.13,12.16), встановлено жорсткі обовязки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Посилання суду на відсутність додатків до договору, у той час як вони долучені відповідачем до матеріалів справи, не впливають на правильність прийнятого судового рішення.

Допущена описка у написанні прізвища лізингоодержувача не слугує підставою для визнання договору недійсним і такого висновку суд не робив, а лише зазначив факт допущеної помилки.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Визнавши договір недійсним у цілому суд першої інстанції підставно стягнув з відповідача сплачені позивачем ОСОБА_1 кошти.

Інші доводи та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги викладене підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» відхилити.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області 23 березня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» в дохід держави 1260,21 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: