печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року

Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Васильєвої Н.П.,

при секретарі Захарчишиній В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Печерського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди , завданої неправомірними діями,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Печерського районного суду міста Києва та просила стягнути з Держави з коштів державного бюджету України в особі Державної казначейської служби на її користь у відшкодування матеріальної шкоди 4154,00 гривень та моральну шкоду в сумі 3000,00 гривень. Позивачка посилалась на таке: 13 грудня 2007 року рішенням Апеляційного суду Одеської області на її користь стягнуто з державного бюджету України 2000,00 гривень. На його примусове виконання Суворовським районним судом міста Одеси був виданим й виконавчий лист номер 2-5593/07 гривень. Постановою державного виконавця від 19 березня 2008 року боржникові надано строк для виконання судового рішення. 27 січня 2014 року постановою про повернення виконавчого документу державний виконавець Каращук К.Л. повернула виконавчий лист без подальшого виконання, обґрунтовуючи тим. що його виконання повинно здійснюватись відповідно до п.п. 35,36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджених постановою КМУ номер 845. Зазначена постанова і дії державного виконавця були оскаржені до суду. 11 червня 2014 року ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси вчинені дії державним виконавцем були визнані неправомірними, постанова визнана незаконною, державного виконавця зобов,язано відновити виконавче провадження. Тривалий час відновлення виконавчого провадження не відбувалось. 19 вересня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про відношення виконавчого провадження та до цього часу рішення не виконане. Вона вважає, що їй спричинено матеріальну шкоду. У зв,язку з тривалим не стягнення коштів за рішенням суду, що складає 7 років 8 місяців /з 13 грудня 2007 року по 13 серпня 2015 року/ її обмежено у справі на володіння коштами. Знецінення цих грошей в результаті інфляційних процесів в Україні , для відновлення порушеного майнового права, при придбанні необхідних товарів і послуг, ціни на які значно зросли, вона вимушена нести витрати. Оскільки за період з січня 2008 року по серпень 2015 року індекс інфляції встановлений державною службою статистики України складає 281,7%, розмір витрат становитиме 3634 гривень. Разом з тим. якщо б майнове право не було порушено, за звичайних обставин вона б мала можливість одержати дохід в розмірі не менше 3% річних ставки банківського вкладу, що становить 520,00 гривень. Таким чином, з урахуванням витрат для відновлення порушеного майнового права, а також втраченого доходу, розмір завданої матеріальної шкоди становить 4254,00 гривень. Згідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування йому майнової та моральної шкоди. Виходячи з того, що спричинення матеріальної шкоди в сумі 4154 гривень пов,язане з неправомірними діями державного виконавця, між завданою шкодою та неправомірними діями існує причинний зв,язок. Винні дії заподіювача полягають в тому, що понад 7 років судове рішення залишається невиконаним. За вказаних підстав ч.3 ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним або юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом за рахунок держави. Вчинення неправомірних дій посадовою особою державного виконавчого органу вимагало додаткового зусилля і часу в пошуках захисті законних інтересів у виконавчому провадженні. Від невиконання судового рішення, що супроводжується роками і являється порушенням права, вона зазнала моральних страждань, які полягають у втраті душевного спокою. Судова тяганина, пов,язана з домаганнями виконати рішення суду, призводила до морального виснаження, перевтоми, депресивного стану, позбавленні спокійного ритму життя. Вказані моральні страждання вона вважає моральною шкодою, розмір якої оцінює в 3000,00 гривень. Визначений розмір моральної шкоди виражений в грошовому виразі є с пів мірним завданим моральним стражданням, виваженим і таким, що відповідає межами розумності.

Представник відповідача Державної казначейської служби України направив до суду заперечення, де зазначив наступне: позовні вимоги не визнав з наступних підстав: Статтею 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів і інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своє час не, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Ст.7 вказаного Закону передбачено, що працівник органу ДВС зобов,язаний сумлінно виконувати службові обов,язки, не допускати у своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України. Ст.11 вказаного Закону передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичній чи юридичній особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом за рахунок держави. Ст. 87 Закону передбачено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження підлягають виконанню у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв,язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права /реальні збитки/; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене /упущена вигода/. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 11 червня 2014 року дії державного виконавця були визнані неправомірними, постанова про повернення виконавчого документу - незаконною і зобов,язано відновити виконавче провадження. Судом не було визнано факт завдання державним виконавцем позивачу шкоди і збитків. Крім того, правовідносини, які виникли між сторонами не є грошовими зобов,язаннями і грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу відповідача перед позивачем. Для застосування норми закону, передбаченої ст. 22 ЦК України необхідно встановити: чи існує зобов,язання між сторонами, чи є це зобов,язання грошовим, чи доведена наявність прострочення у виконанні зобов,язання, чи є спеціальні норми, що регулюють данні правовідносини та включають застосування ст. 22 ЦК України. А тому у позивача відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди у вигляді збитків в сумі 3634 та в сумі 520,00 гривень. Посилання позивача є необґрунтованими та безпідставними. У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Посилаючись на вимоги ст. 23 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди від 31 березня 1995 року номер 4 відповідач зазначає, що позивач не навела та нічим не підтвердила розмір моральної шкоди. Вважає, що визначений розмір моральної шкоди не є обґрунтованим, нічим не підтверджений, не відповідає межам розумності, а отже таким, що не підлягає задоволенню.

Представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України до судового засідання не з,явився, надав суду заперечення, де зазначив: 06 лютого 2013 року набув чинності Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затверджений постановою КМ України номер 845 від 03 серпня 2011 року. Відповідно до п.3 вказаного Порядку зазначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів /про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань /залишків коштів на рахунках підприємств, установ. Організацій/. Пунктом 6 Порядку визначено загальні умови пред,явлення виконавчих документів на виконання до органів Державної казначейської служби України, а саме у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органу Казначейства у встановлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунку, на який слід перерахувати кошти або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв,язку, якщо зазначений рахунок відсутній, оригінал виконавчого документа, судові рішення про стягнення коштів /в разі наявності/, оригінал або копію розрахункового документа /платіжного доручення, квитанції тощо/, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету. До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення та стягненню суми. Таким чином, державний виконавець позбавлений можливості здійснити списання коштів з рахунків боржника у примусовому порядку, оскільки виконання вищевказаного виконавчого документа повинно здійснюватись органами державної казначейської служби України без участі органів Державної виконавчої служби України. право звернення до державної казначейської служби України у позивача у спосіб, встановлений Порядком, виникло з 03 серпня 2011 року, тобто з моменту набрання чинності вказаного Порядку. Таким чином. орган державної виконавчої служби, повернувши виконавчий документ позивачу, сприяв у реалізації права позивача на звернення до органу Державної казначейської служби України за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду для отримання присуджених грошових коштів у безспірному порядку, без участі ДВС. Державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження номер 23521266, копії постанови направлено сторонам виконавчого провадження та суду. Листом від 07 квітня 2014 року за підписом заступника Голови ДКСУ відділ повторно повідомлено про те, що повноваження щодо виконання судових рішень зазначеної категорії належить виключно компетенції ДКСУ, а не до органів ДВС. 18 квітня 2014 року повторно Відділом направлено до ДКСУ платіжні вимоги для безспірного списання грошових коштів, присуджених на користь стягувача. 12 січня 2016 року та 18 березня 2016 року державним виконавцем скеровано вимогу до ДКСУ повідомити відділ про стан виконання виконавчого листа номер 2-5593/07 від 24 січня 2008 року про стягнення з держави в особі Державного казначейства України за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2000 гривень. Фактит свідчать про те, що протягом періоду, що розглядається виконанню вказаного судового рішення перешкоджала саме відсутність законодавчих актів, а не неналежне виконання своїх обов,язків державним виконавцем. Посилаючись на рішення Європейського суду відповідач зазначає, що відсутня бездіяльність органу ДВС при виконанні рішень про стягнення коштів з бюджетної установи за відсутності відповідних бюджетних асигнувань. Позивачем не надано суду доказів завдання їй з боку відповідача моральної шкоди, а також не доведено будь-якими доказами заявлений позивачем розмір моральної шкоди.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню за наступних підстав: Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси у справі номер 2-55907 від 03 жовтня 2007 року / а.с. 63/ позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з Державної казначейської служби на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 2000,00 гривень. В частині стягнення матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди відмовлено. Виходячи зі змісту рішення суду, позивач свої позовні вимоги обґрунтовувала наступним: 15 березня 2005 року на підставі поданої позивачем заяви, Другою виконавчою службою у Суворовському районі міста Одеси було відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню з ВАТ «Одесільмаш» 31483,71 гривень заборгованості по заробітній платі. Друга виконавча служба відмовилася видати гроші позивачу. Позивач звернулася до суду. Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2005 року дії державного виконавця були визнані неправомірними та зобов,язано видати чек на одержання позивачем 31483,71 гривень в установі банку. Зазначене рішення Другою виконавчою службою у Суворовському районі міста Одеси не виконувалось по 29 грудня 2005 року. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2007 року резолютивна частина вищезазначеного судового рішення змінена, стягнуто з Державної казначейської служби на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 2000,00 гривень. Відмовлено ОСОБА_1 в позові до держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди /а.с. 65/. Надалі у судовому засіданні встановлено, що у березні 2013 року позивач звернулася до суду зі с каргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. та просила визнати постанову від 13 лютого 2013 року про повернення виконавчого листа номер 2-5593/07 неправомірною та зобов,язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відновити виконавче провадження з виконання вищезазначено виконавчого листа. Вона посилалась на те. що на виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2007 року про відшкодування з держави в особі Державного казначейства України за рахунок державного бюджету на її користь стягнуто 2000,00 гривень моральної шкоди Постановою відділу примусового виконання Державної виконавчої служби України було повернуто виконавчий лист Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 21 серпня 2013 року скаргу було задоволено частково. Визнано дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л., пов,язані з невжиттям заходів примусового виконання і прийняття постанови 18 лютого 2013 року про повернення виконавчого документу неправомірними, визнано постанову неправомірною. Зобов,язано головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. відновити виконавче провадження з виконання виконавчого листа номер 2-5593/07. В іншій частині с карги відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2013 року вищезазначену ухвалу суду скасовано та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено у задоволенні скарги. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2013 року скасовано, ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 21 серпня 2013 року залишено без змін. Надалі позивач звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просила стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України матеріальну шкоду /упущену вигоду/ в розмірі 1696,00 гривень та моральну шкоду в сумі 3000,00 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 рудня 2007 строку на її користь з Державного бюджету України стягнуто 2000,00 гривень моральної шкоди. Однак, впродовж шести років 9 місяців судове рішення не виконується внаслідок неправомірних дій державного виконавця. Неправомірність дій державного виконавця підтверджена ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 21 серпня 2013 року. Зазначена обставина призвела до спричинення їй матеріальної та моральної шкоди. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2014 року у справі номер 761/22013/14-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 березня 2015 року апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 відхилена. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2014 року залишено без змін.

У судовому засіданні встановлено, що позивач звернулася до Печерського районного суду міста Києва з аналогічною позовною заявою, що і до Шевченківського районного суду міста Києва з різницею лише у зазначенні більшого терміну строку невиконання судового рішення про стягнення моральної шкоди на її користь в сумі 2000,00 гривень та відповідно збільшення матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Статтею 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів і інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своє час не, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Ст.7 вказаного Закону передбачено, що працівник органу ДВС зобов,язаний сумлінно виконувати службові обов,язки, не допускати у своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України. Ст.11 вказаного Закону передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичній чи юридичній особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом за рахунок держави. Ст. 87 Закону передбачено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження підлягають виконанню у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв,язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права /реальні збитки/; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене /упущена вигода/. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 11 червня 2014 року дії державного виконавця були визнані неправомірними, постанова про повернення виконавчого документу - незаконною і зобов,язано відновити виконавче провадження. Судом не було визнано факт завдання державним виконавцем позивачу шкоди і збитків. Крім того, правовідносини, які виникли між сторонами не є грошовими зобов,язаннями і грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу відповідача перед позивачем. У відповідності до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільних прав, має право на її відшкодування. Збитками є в числі інших: доходи, які б особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене /упущена вигода/. У відповідності до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як вбачається з позовної заяви, позивачка посилається на ст. 625 ЦК України, яка передбачає стягнення грошових коштів з інфляційними витратами. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов,язання, на вимогу кредитора зобов,язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Але положення ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникають у зв,язку із заподіянням шкоди, тому можуть застосовуватися лише при порушенні зобов,язання за договором. Крім того, постановою КМ України від 03 серпня 2011 року номер 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установи.06 лютого 2013 року набув чинності Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затверджений постановою КМ України номер 845 від 03 серпня 2011 року зі змінами та доповненнями. Зазначена постанова прийнята у зв,язку із приведенням постанови КМУ номер 845 від 03 серпня 2011 року у відповідніс ть з Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до п.3 вказаного Порядку зазначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів /про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань /залишків коштів на рахунках підприємств, установ. Організацій/. Пунктом 6 Порядку визначено загальні умови пред,явлення виконавчих документів на виконання до органів Державної казначейської служби України, а саме у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органу Казначейства у встановлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунку, на який слід перерахувати кошти або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв,язку, якщо зазначений рахунок відсутній, оригінал виконавчого документа, судові рішення про стягнення коштів /в разі наявності/, оригінал або копію розрахункового документа /платіжного доручення, квитанції тощо/, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету. До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення та стягненню суми. Крім того, постановою КМ України номер 440 від 03 вересня 2014 року затверджено Порядок погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою. Відповідно до п.3 розділу П Прикінцеві та перехідні положення рішення подаються до органів державної виконавчої служби для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості за ними. У відповідності до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах від 07 лютого 2014 року номер 6 при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідача є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв,язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грукнтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини,визнані сторонами та іншими особами, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі ст. ст. 56, 64 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 625, 1166, 1167 ЦК України, керуючись ст.ст. 213-215, 208, 209 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди , завданої неправомірними діями залишити без задоволення.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд міста Києва через Печерський районний суд міста Києва протягом десяти днів після його проголошення, особами, що не були присутні при проголошенні рішення - у той же строк з дня отримання ними копії рішення.

Суддя