печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі - Бажан О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкера Івана Анатолійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_2 за межі України,-

В С Т А Н О В И В :

До суду з вказаним поданням звернувся старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Кошкер І. А.

У судове засідання державний виконавець не з'явився, про розгляд подання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У прохальній частині подання просив заяву розглянути без участі державного виконавця.

Положенням цивільного процесуального закону, а саме частиною 1 ст. 377-1 ЦПК України визначено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

При цьому частиною 2 вказаної статті передбачено імперативну норму, якою встановлено, що суд розглядає таке подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Суд, вивчивши подання, дослідивши копії матеріалів виконавчого провадження, що містяться у матеріалах справи, та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

На обґрунтування подання старший державний виконавець відділу Кошкер І. А. зазначив, що згідно з відповіддю УДАІ в Чернівецькій області від 07.09.2015 за боржником зареєстрований автотранспортний засіб ВАЗ 21061, 1988 р.в., номер кузова НОМЕР_1, р. н. НОМЕР_2, на який постановами державного виконавця накладено арешт та оголошено в розшук, а іншого майна належного боржнику не виявлено.

Зазначаючи про те, що ОСОБА_2 не вчиняє будь-яких дій спрямованих на виконання судових рішень, що свідчить про його ухилення від виконання зобов'язань, просив тимчасово обмежити його у праві виїзду за межі України /а. с. 2-4/.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 2 та 3 вказаної статі Закону визначено обов'язки та повноваження виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Згідно з п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, виникає право у державного, приватного виконавця звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, право державного виконавця, приватного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Вирішуючи питання про задоволення подання, суд має перевірити вчинення державним, приватним виконавцем при примусовому виконанні судового рішення всіх можливих виконавчих дій, та з'ясувати наявність доказів, які б свідчили, що боржник умисно ухиляється від виконання рішення суду.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідні роз'яснення містяться і в п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження № 47418687 щодо виконання виконавчого листа № 2-284/14 виданого 10.12.2015 Новоселицьким районним судом Чернівецької області про стягнення солідарно з ТОВ «Інтер-А», ТОВ «Боянівка-Імпекс ЛТД», ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором № 46/03-ю/2011 від 03.10.2011 в сумі 11181821,85 грн., та виконавчого листа № 755/27417/2017 виданого 21.11.2014 Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення солідарно з ТОВ «Інтер-А» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 39273640,81 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п.5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде встановлено протилежне.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 10 ЦПК України, наявність умислу та обставин, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Разом з тим, з доданих до подання доказів не вбачається, що боржник свідомо ухиляється від виконання зобов'язання.

Також суду не надано доказів того, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, наприклад, що боржник безпідставно не з'являвся на виклики державного виконавця, або доказів, які дають підстави вважати, що боржник має намір ухилитися від виконання виконавчого напису шляхом залишення території України.

При цьому, звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, державним виконавцем не надано доказів стосовного того, чи здійснено державним виконавцем виконавчі дії (заходи), спрямовані на погашення кредитної заборгованості за рахунок отриманих ОСОБА_2 доходів (заробітної плати та пенсії), якщо так, то в якому розмірі та якими доказами це підтверджується /а. с. 82-83/.

З матеріалів, наданих стороною боржника, котрі містяться у справі, судом встановлено, що боржник здійснює систематичні перетинання кордону України, з метою отримання медичної допомоги, оскільки 02.07.2010 у Німеччині йому було імплантовано бівентрикулярний пісмейкер - ресинхронізуюча електроімпульсна терапія (дефібрилятор), у зв'язку із чим, він кожні 3 місяці потребує контролю лікаря, який знаходиться в Румунії /а. с. 77-80, 84-88, 90-98, 100-104,124-125/.

Виходячи з таких обставин, обмеження у праві виїзду за межі України може порушувати право ОСОБА_2 на життя, здоров'я, медичну допомогу і вільний вибір лікаря та закладу охорони здоров'я гарантоване як законодавством України, так й нормами міжнародного права.

Як вбачається, боржник, пояснюючи невиконання свого зобов'язання посилається на відсутність майна, незадовільний фінансовий стан та тривалу важку хворобу, що підтверджується відповідними письмовими доказами. При цьому, державним виконавцем залишився недоведеним факт ухилення боржника від виконання визначеного зобов'язання, а саме суду не надано доказів, що у виковому провадженні державним виконавцем виконано всі можливі виконавчі дії (заходи), спрямовані на погашення кредитної заборгованості за рахунок отриманих боржником доходів (заробітної плати та пенсії), відтак висновок про умисне ухилення від виконання зобов'язань перед стягувачами є передчасним.

Окрім того, за змістом ст. 377-1 ЦПК України, вирішення питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), за поданням державного виконавця за відсутності останнього не є виправданим, оскільки саме він зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 377-1 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкера Івана Анатолійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_2 за межі України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І. В. Литвинова