АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3279/17 Головуючий І інстанції - Федорова О.В.
Справа № 645/4988/16-ц Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М,

за участю секретаря - Каплух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради Харківської області на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Харківської міської ради Харківської області про визнання права користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

21.10.2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися у суд з позовом до Харківської міської ради Харківської області, у якому просили визнати за ними право користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_8

В обґрунтування позову зазначили, що на підставі ордеру № 3228 від 21.09.1984 року, виданого виконавчим комітетом Харківської міської Ради народних депутатів ОСОБА_5 дозволено зайняти за обміном з ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 із самостійним правом на житлову площу матері ОСОБА_5 - ОСОБА_7. Після смерті основного наймача ОСОБА_5, на підставі Рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної у м. Харкові Ради Харківської області від 21.09.2010 року № 105/6, батька позивачів - ОСОБА_8 визнано наймачем вказаної квартири. Позивачі стверджували, що не зважаючи на реєстрацію за іншою адресою, вони з дитинства мешкали з батьками разом за вказаною адресою, ходили до школи, а коли подорослішали вели спільне господарство з батьками, приймали участь у сплаті комунальних послуг, дбали про житло, підтримували технічний стан квартири, робили поточні ремонти. ІНФОРМАЦІЯ_5 батько позивачів раптово помер. У спірній квартирі був зареєстрований тільки їх батько. За життя він намагався приватизувати цю квартиру, але не встиг зареєструвати у ній позивачів та здійснити її приватизацію, оскільки помер. Позивачі вказали, що вони фактично зареєстровані у приватизованій 3-х кімнатній квартирі АДРЕСА_2 загальною площею 58,9 кв. метрів та житловою площею 44,80 кв. м., яка є власністю їх матері та рідного брата матері - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте у зазначеній квартирі мешкають брат матері ОСОБА_9 в кімнаті площею 14 кв.м. , брат позивачів ОСОБА_4 в кімнаті площею 10,75 кв.м. кв. м. та сестра позивачів ОСОБА_10 з матір'ю ОСОБА_11 у кімнаті площею 17,4 кв.м., Проживання позивачів за місцем реєстрації не є можливим, тому вони з дитинства мешкали у спірній квартирі разом з батьком. Крім того, зазначили, що іншого житла вони не мають.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 березня 2017 року вищевказаний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, право користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі Харківської міської ради Харківської області, в особі представника ОСОБА_12, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволена позову у повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу представник Харківської міської ради Харківської області - ОСОБА_12 посилався на вимоги ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 13, 15 ЦК України, ст. 34 ЖК УРСР, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», рішення Харківської міської ради від 24.06.2009 року № 174/09, яким затверджено «Тимчасове положення про облік та розподіл житлової площі, що звільняється в місті Харкові», та зазначив, що житловий будинок по АДРЕСА_9 є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова та відображається на балансі КП «Жилкомсервіс». Питання, пов'язані з обліком та розподілом ізольованих житлових приміщень, у тому числі з частковими комунальними зручностями, вирішуються Харківською міською радою та її виконавчим комітетом відповідно до діючого законодавства.

Крім того, вказав, що судом першої інстанції не було виконано вимоги закону, щодо повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами. Так, визнаючи за ОСОБА_13 та ОСОБА_4 права користування спірним житловим приміщенням, суд фактично значно поліпшив їх житлові умови за відсутності об'єктивних умов це робити, замінивши орган місцевого самоврядування. Крім того, суд не звернув уваги, що позивачами взагалі не дотриманий, встановлений житловим законодавством України, порядок вселення до квартири АДРЕСА_3. Позивачі не звертались до Харківської міської ради з питання закріплення за ними цієї квартири та не отримували відмови з цього питання. Суду не надано доказів про надання письмової згоди всіх членів сім'ї наймача на їх вселення до спірної квартири, так як, і не надано доказів на підтвердження факту сумісного проживання з ОСОБА_8, ведення спільного господарства, наявності сумісного бюджету. Також відсутні докази звернення останнього до відповідних органів з питань реєстрації місця проживання позивачів.

Судом не надано належної оцінки інформації КП «Жилкомсервіс» від 06.12.2016 року про наявність заборгованості по квартирній платні станом на 01.12.2016 р. у розмірі 6843,56 грн., що суперечить висновку суду про участь позивачів в утриманні житла.

В суді апеляційної інстанції представник Харківської міської ради Харківської області - ОСОБА_12 підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивачі та представник позивачів - ОСОБА_14 апеляційну скаргу не визнали і просили відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, сторонами не оспорюється та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до ордеру № 3228 від 21.09.1984 року, виданого виконавчим комітетом Харківської міської Ради народних депутатів ОСОБА_5 за обміном з ОСОБА_6 була наймачем двокімнатної квартири АДРЕСА_1 із самостійним правом на житлову площу матері ОСОБА_5 - ОСОБА_7 (а.с. 5). ОСОБА_8 є сином ОСОБА_5 (а.с. 8), яка померла . 25.02.2001 року (а.с. 16). Рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної у м. Харкові Ради Харківської області № 105/6 від 21.09.2010 року «Про зміну договору найму житлового приміщення АДРЕСА_4» визнано ОСОБА_8 наймачем спірної квартири, та договір з ОСОБА_5 припинено у зв'язку з її смертю (а.с. 6).

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є дочками ОСОБА_8 та ОСОБА_11 (а.с. 10, 11), які перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9).

Квартира АДРЕСА_1 належить територіальній громаді м. Харкова, не приватизована.

З 13.01.1993 року ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, проживав та був зареєстрований по час смерті у вказаній квартирі (а.с. 104).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі постійно проживали разом з наймачем ОСОБА_8 до часу його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5, в квартирі АДРЕСА_1. Вони вселився у спірну квартиру та проживали у ній за усної згоди квартиронаймача - їхнього батька, за життя останнім питання про їх виселення не ставилося. Суд вважав, що відсутність письмової згоди квартиронаймача на вселення позивачів у спірну квартиру не свідчить про те, що вони не набули права користування спірною квартирою, оскільки фактичними обставинами безспірно встановлено, що позивачі за згодою їхнього батька ОСОБА_8 як наймача спірного житла вселилися у спірну квартиру, проживали у цій квартирі з наймачем як члени його сім'ї до смерті останнього. Після смерті наймача ОСОБА_8, позивачі продовжили там мешкати, сплачують комунальні послуги, у тому числі існуючу заборгованість. Крім того, іншого житла позивачі не мають.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, і вирішив справу у відповідності із законом.

Згідно зі статтею 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.

У статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 61, 64, 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною 1 статті 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Як роз'яснено у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у Постанові від 11 липня 2012 року №6-60цс-12, яка в силу ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім'ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Згідно зі ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї , який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв'язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім'я члена сім'ї, який має право користуватися квартирою.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Обгрунтовуючи рішення, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, прийняв до уваги докази позивачів на підтвердження факту їх постійного проживання у спірній квартирі, з дитинства, однією сім'єю, разом з батьком ОСОБА_8 та після його смерті, до теперішнього часу.

Вказані висновки суду відповідачем, належними та допустими доказами, не спростовані.

Так, як вбачається з довідки загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 101 Харківської міської ради Харківської області від 22.06.20016 року № 271 та від 19.09.2016 року № 346, - ОСОБА_3 навчалась у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 101 з 31.08.2007 року по 23.09.2008 року, та при вступу до школи була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 28, 29). Також, матеріали справи містять витяг з класного журналу загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 101, в якому зазначена адреса учениці ОСОБА_3: АДРЕСА_5 (а.с. 30).

У медичній картці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, вказано адресу останньої: АДРЕСА_5 (а.с. 32-33).

Судовим розглядом встановлено, що позивачі офіційно зареєстровані за іншою адресою: АДРЕСА_6, ОСОБА_3 - з 03.03.1993 року та ОСОБА_4 - з 09.11.1996 року, що підтверджується довідкою дільниці № 52 КП «Жилкомсервіс» від 13.09.2016 року № 2788 (а.с. 43). Разом з ними у цій квартирі зареєстровані: ОСОБА_9 (власник) - з 19.11.1997 року, ОСОБА_11 (сестра власника) - з 23.09.1981 року, ОСОБА_10 (племінниця власника) - з 24.11.1994 року, ОСОБА_15 (племінник власника) - з 01.03.2014 року.

Згідно зі Свідоцтвом про право власності на житло від 08.09.2003 року реєстраційний № 8-03-231633, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради, зареєстрованим в Харківському бюро технічної інвентаризації 21.12.2004 року № запису П-8-25562, квартира АДРЕСА_7 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_11, ОСОБА_9 та ОСОБА_16 (а.с. 18, 19).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом 12-ї Харківської державної нотаріальної контори 01.02.2005 року, реєстровий № 3-117, після смерті ОСОБА_16, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 спадкоємцями його майна, що складається з 1/3 квартири АДРЕСА_7, є його діти ОСОБА_11 та ОСОБА_9 в рівних частинах кожний. Відповідно до ОСОБА_17 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.02.2005 року № 6498520, за ОСОБА_9 на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом зареєстровано право власності на 1/6 вищевказаної квартири на праві приватної власності (а.с. 20).

Таким чином, квартира АДРЕСА_7 належить на праві власності матері та рідному дядькові позивачів.

Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 29.08.2016 року та від 13.09.2016 року, відомості про реєстрацію права власності за позивачами на об'єкти нерухомого майна відсутні (а.с. 44, 45).

Судом досліджені квитанцій, які підтверджують сплату позивачами комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_5 у 20011, 2013, 2015, 2016, 2017 роки, як за час життя ОСОБА_8, так і після його смерті (а.с. 35-41), Також, угода про погашення боргу частинами від 09.08.2016 року, укладеної між ОСОБА_4та КП «Компекс з вивозу побутових відходів», звернення позивачів до КП «Жилкомсервіс» про реструктуризацію заборгованості, відповідь комунальних підприємств: ТОВ «Харківгаззбут» від 02.12.2016 року, КП «Харківські теплові мережі» від 02.12.2016 року на письмові звернення позивачів про реструктуризацію заборгованості за комунальні послуги за вказаною адресою, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с. 31, 132-134, 135, 136, 137).

Крім того, матеріали справи містять договір-замовлення б/н на організацію та проведення поховання ОСОБА_8 від 14.06.2016 року, укладений між ФОП ОСОБА_18 та ОСОБА_4, що свідчить про сплату останньою витрат на поховання батька (а.с. 42).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_19, ОСОБА_17, ОСОБА_20, ОСОБА_21, які є сусідами позивачів, а також ОСОБА_22, яка є рідною сестрою батька позивачів ОСОБА_8, ОСОБА_23, яка є рідною сестрою позивачів по лінії батька, а також ОСОБА_24,підтвердили факт постійного проживання позивачів у спірній квартирі з дитинства та по теперішній час.

Матеріалами справи встановлено, що позивачі зверталися до прокуратури Фрунзенського району м. Харкова у зв'язку з незаконними діями представників дільниці № 56 КП «Жилкомсервіс» щодо заволодіння квартирою, наймачем якої був їх батько (а.с. 125-126, 127). Також, вони звертались до Харківського міського голови із заявою від 18.10.2016 року, в якій просили визнати їх наймачами квартири АДРЕСА_1, в якій мешкав та був зареєстрований до своєї смерті їхній батько ОСОБА_8 разом із ними, однак відповіді на своє звернення не отримали (а.с. 129, 130, 131).

Згідно зі ст. 16 ЦК України, ст. ст. 3, 4 ЦПК України, особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства у спосіб визначений законом.

Судова колегія приходить до висновку, що вказані обставини свідчать про захист позивачами своїх порушених прав щодо користування спірною квартирою, у зв'язку з відсутністю іншого приміщення для проживання.

Доводи відповідача стосовно того, що позивачі не мають право на користування спірним житловим приміщенням, оскільки будучи зареєстрованими за іншою адресою, не дотримали порядок вселення до спірної квартири та у встановленому законом порядку до органів місцевого самоврядування з цими вимогами не зверталися, апеляційний суд вважає безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновки суду першої інстанції і не свідчать про наявність підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради Харківської області відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський