Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1436/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Письменний О. А.
РІШЕННЯ

ОСОБА_2 України

03.10.2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів Єгорової С.М., Дуковського О.Л.,

при секретарі Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності, -

встановила:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 29 квітня 1995 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 30 березня 2001 року за рішенням суду шлюб між ними розірвано, про це рішення їй стало відомо лише у травні 2016 року. Весь цей час, вони проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обовязки. 12 квітня 2007 року ними за спільні кошти була придбана квартира № 87, що розташована по вул. Пацаєва, 2 в м. Кіровограді, загальною площею 55,29 кв.м. За час спільного проживання в зазначеній квартирі ними було здійснено капітальний ремонт, установлено автономне опалення квартири та облаштовано предметами побуту. Протягом всього часу проживання у квартирі вона здійснювала оплату комунальних послуг. Посилаючись на ці обставини, просила встановити факт проживання однією сімєю з відповідачем у період з 30 березня 2001 року по день звернення до суду з позовом, визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ними право власності на вказану квартиру по ? частині кожному.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 29.04.1995 року. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 березня 2001 року шлюб між ними розірвано /а.с.11/.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження/т.1 а.с.89/.

Згідно договору-купівлі продажу квартири від 20 квітня 2007 року, ОСОБА_4 придбав за 14 900 грн. у ОСОБА_2 квартиру під номером 87, що знаходиться в місті Кіровограді по вул. Пацаєва, 2, /а.с.16-17/.

Згідно довідки комунального підприємства управління житлово-комунального господарства «Ірпінь» № 131 від 27 січня 2017 року, за адресою: АДРЕСА_1, були зареєстровані з 13.04.2004 року по 26.12.2006 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4 був зареєстрований з 06.04.2004 року по 03.04.2007 року.

Відповідно до копії паспорта, з 25 квітня 2007 року місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.7-9/.

Аналізуючи обставини справи, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції по суті встановив факт спільного проживання сторін у період з 01 січня 2004 року по 01 серпня 2014 року, але посилаючись на недоведеність спільної участі у придбанні квартири під номером 87, по вул. Пацаєва, 2 в м. Кіровограді, відмовив у задоволенні позову в цій частині у зв'язку з тим, що встановлення факту проживання сторін однією сім'єю у вказаний період не має юридичного значення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності сторони набувають прав, що надають позивачу можливість протягом усього розгляду справи змінити предмет чи підставу позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, а відповідачу - визнати позов повністю чи частково (ст. 31 ЦПК України).

З огляду на вказане, суд не вправі відмовляти особі в захисті порушеного чи оспорюваного права лише з суб'єктивних міркувань про відсутність юридичного значення заявлених вимог для вирішення справи.

Відмовляючи з таких підстав у частині позову, суд першої інстанції не врахував, що вимоги про встановлення факту спільного сімейного проживання мають юридичне значення в разі вирішення між сторонами інших майнових чи сімейних спорів, які, як встановлено судом, між сторонами існують.

Відповідно до ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Вбачається, що визначення стосунків чоловіка та жінки як сімейних залежить від наявності вказаних вище ознак у сукупності.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що факт спільного сімейного проживання сторін спростовується показами відповідача ОСОБА_4 та свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7

При цьому суд надав безпідставну перевагу показам відповідача перед показами позивача. Врахував покази свідка ОСОБА_6, яка не може бути очевидцем, оскільки має уявлення про обставини справи періоду з 01 січня 2004 року по 01 серпня 2014 року лише зі слів інших осіб. До того ж, вона є заінтересованою особою, тому її покази не можуть бути обєктивними. Яким чином покази свідка ОСОБА_7 спростовують інформацію про факт спільного сімейного проживання сторін суд не пояснив, тому даний висновок колегія суддів вважає безпідставним.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 01 січня 2004 року по 01 серпня 2014 року ОСОБА_3 до ОСОБА_4 проживали спільно в одній квартирі АДРЕСА_2. Оскільки ОСОБА_3 не працювала і не мала коштів на власне утримання, разом з дочкою перебували на утриманні ОСОБА_4, мали спільний бюджет і побут, разом виховували неповнолітню дочку. Дане підтверджується показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 які були очевидцями відносин між сторонами протягом періоду, що досліджується, були присутні на численних сімейних святах, і весь час вважали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подружжям, оскільки інформацію про розлучення сторони не розповсюджували.

Крім того, з наданих позивачем фотокарток (т.1 а.с. 72-88, 225б-238, т.2 а.с. 74-79) вбачається, що протягом періоду з 01 січня 2004 року по 01 серпня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 демонстрували себе як сімейна пара, а оточуючі їх саме так і сприймали.

З огляду на встановлені обставини, є підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 01 січня 2004 року по 01 серпня 2014 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у встановленні факту спільного сімейного проживання підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення позову.

За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

З огляду на правовий висновок Верховного суду України у справі за № 6-2253цс15 від 8 червня 2016 року, вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд повинен встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Висновок суду про відмову в позові в частині визнання квартири №87, по вул. Пацаєва, 2 в м. Кіровограді спільною сумісною власністю подружжя та визнання за сторонами права власності на вказану квартиру по ? частині кожному, колегія суддів вважає правомірним, з огляду на недоведеність участі ОСОБА_3 у її придбанні.

Так, доведено і не заперечується сторонами, що квартира №77 в буд 27 к. 3 по вул. Жадова м.Кіровограда в 1999 році була подарована ОСОБА_4 його матірю ОСОБА_12, тому була його особистою власністю. Від продажу цієї квартири та кредитних коштів в сумі 8000 доларів США сторони отримали необхідну суму для придбання квартири в м.Ірпінь. Оскільки ОСОБА_3 в даний час не працювала, весь тягар по поверненню кредитних коштів поніс ОСОБА_4

В 2007 році після продажу квартири в м.Ірпінь сторони придбали квартиру №87, по вул. Пацаєва, 2 в м. Кіровограді. Жодних доказів про участь в оплаті придбання даної квартири ОСОБА_3 не надала. Тому в цій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

У відповідності ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1157 грн. 52 коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 травня 2017 року скасувати в частині відмови у встановленні факту спільного сімейного проживання та ухвалити в цій частині нове рішення.

Встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у період з 01 січня 2004 року по 01 серпня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1157 грн. 52 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: