Провадження №22-ц/784/2033/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 467/600/17 Головуючий І інстанції Явіца І.В.
Провадження № 22-ц/784/2033/17 Доповідач Темнікова В.І. Категорія 47
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лептуга С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Інтекс-Агро» про розірвання договорів оренди землі, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що між нею та ТОВ «Інтекс-Агро» 20.05.2008 року укладено 2 договори оренди землі, що знаходяться у межах території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, площею 6,56га (рілля) та 0,62га (пасовища) строком на 9 років. Згідно актів прийому - передачі від 20.05.2008 року директор ТОВ «Інтекс-Агро» ОСОБА_2 прийняв, а вона передала в оренду згідно договорів зазначені земельні ділянки. Таким чином, 9-ти річний термін дії договорів спливає у травні 2017 року. 15.03.2017 року вона звернулася до ТОВ «Інтекс-Агро» із заявою-повідомленням, в якій зазначила, що після закінчення дії Договору оренди землі у травні 2017 року має намір самостійно здійснювати господарювання на земельній ділянці, яка належить їй на праві власності. Відповідач листом від 23.03.2017 року № 16 повідомив її про те, що строк дії договору спливає не у травні 2017 року, а 22.06.2019 року, так як договори оренди зареєстровані 22.06.2010 року. У звязку з цим, позивачка вважає, що відповідач ухиляється добровільно повернути земельні ділянки власнику. На підставі викладеного, позивачка просила суд розірвати договори оренди землі, яка знаходиться у межах території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, площею 6,56га (рілля) та 0,62га (пасовища), укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтекс-Агро» 20.05.2008 року та зареєстровані 22.06.2010 року в Державному реєстрі земель за № 03 та № 04.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Інтекс-Агро» про розірвання договорів оренди землі відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Так, судом було встановлено, що позивачу на праві власності належать дві земельні ділянки загальною площею 7,18га, які розташовані на території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області. Одна із земельних ділянок площею 6,56га (рілля), а друга площею 0,62га (пасовища). Вказані земельні ділянки передані позивачу для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, виданим позивачу на підставі розпорядження Арбузинської районної державної адміністрації від 07 лютого 2003 року № 69.

20 травня 2008 року сторони уклали договір оренди землі, згідно якого позивач передала, а відповідач прийняв в оренду земельну ділянку площею 0,62га (пасовища) строком на 9 років із сплатою орендної плати у розмірі 3% від вартості нормативно грошової оцінки землі. Договір зареєстровано у Державному реєстрі земель, про що вчинено запис від 22 червня 2010 року за № 03.

Також 20 травня 2008 року сторони уклали договір оренди землі, згідно якого позивач передала, а відповідач прийняв в оренду земельну ділянку площею 6,56га (рілля) строком на 9 років із сплатою орендної плати у розмірі 3% від вартості нормативно грошової оцінки землі. Договір зареєстровано у Державному реєстрі земель, про що вчинено запис від 22 червня 2010 року за № 04.

Відповідно до п. 20 вказаних договорів оренди землі передача земельних ділянок орендарю здійснюється у строк 10 днів після державної реєстрації цього договору. Однак, в порушення умов вказаного положення договорів, позивач передала належні їй земельні ділянки відповідачу 20 травня 2008 року, що підтверджується як актами прийому передачі земельних ділянок від 20 травня 2008 року, які підписані сторонами, так і поясненнями представника позивача.

В березні 2017 року позивач направила на адресу відповідача заяву повідомлення про намір самостійно здійснювати господарювання на земельних ділянках після закінчення 9-річного терміну дії договорів оренди та вжиття заходів щодо повернення їй земельних ділянок. Однак, відповідач листом від 23.03.2016 року № 16, пославшись на п. 43 договорів оренди землі, повідомив позивача про те, що 9-річний строк їх дії спливає не 20 травня 2017 року, а 22 червня 2019 року, тобто з моменту реєстрації в Арбузинському районному відділі земельних ресурсів.

Приймаючи рішення по справі, суд керувався ч. 1 ст. 638 ЦК України, якою передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Проаналізувавши встановлені обставини по справі, суд дійшов висновку, що ствердження позивача про те, що строк дії договорів почався 20 травня 2008 року і закінчився 20 травня 2017 року, є таким, що ґрунтується на помилковому розумінні положень чинного законодавства.

Так, за правилами ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 «Про оренду землі» (у редакції, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

На виконання вказаних положень цього закону сторони, укладаючи договори оренди землі у 2008 році, погодили, що вони набирають чинності після підписання сторонами та їх державної реєстрації (п. 43 договорів оренди землі).

Отже, строк дії спірних договорів оренди землі починається після набрання ними чинності, а не з моменту його укладення.

Тобто, для набрання спірними договорами оренди землі чинності необхідне дотримання двох умов : 1) їх підписання та 2) їх державна реєстрація.

В ході розгляду справи достовірно було встановлено, що спірні договори були підписані сторонами 20 травня 2008 року, однак зареєстровані лише 22 червня 2010 року, а отже строк їх дії почався саме 22 червня 2010 року, тобто з моменту державної реєстрації, і закінчиться 22 червня 2019 року, оскільки вони були укладені строком на девять років.

Такої ж правової позиції щодо вирішення цивільно-правових спорів про розірвання договорів оренди землі з підстав закінчення строку дії договору оренди притримується й Верховний Суд України (Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16), рішення та практика якого відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для усіх судів України.

Проаналізувавши дані обставини та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем в заяві від 01 серпня 2017р. позову суперечить закону і не може бути прийняте судом.

При цьому суд відхилив доводи представника позивача про юридичну необізнаність позивача щодо необхідності державної реєстрації договорів оренди землі, на підставі того, що позивач підписала їх, чим погодилась з визначеними умовами, а тому повинна була дотриматись положень пункту 20 договорів оренди про передачу земельних ділянок орендарю протягом 10 днів після державної реєстрації договорів.

На підставі викладеного, керуючись законом та принципом правової визначеності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги те, що відповідач зволікав з реєстрацією договорів оренди, проте користувався ними, починаючи з травня 2008р., тобто з часу укладення договорів, не впливають на правильність прийнятого судом рішення, так як факт та строк укладення договорів учасниками процесу не оспорюється, а також факт того, що під час укладення(підписання) сторонами договору вони досягли згоди щодо всіх істотних умов договороу, в тому числі і щодо моменту набрання чинності договорів, а саме після підписання його сторонами та державної реєстрації ( п. 43 договорів). Передача земельних ділянок у користування до набрання чинності договорів оренди та факт користування ними відповідачем до набрання чинності договорів оренди, не породжує ніяких правових наслідків, оскільки цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набувають чинності тільки після відповідної державної реєстрації договорів. Крім того, використання земельних ділянок до набрання чинності договорів оренди суперечить ст. 125 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), яка передбачала, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації заборонялося.

Таким чином, з юридичної точки зору сторони за договором набули права та обовязки, передбачені цим договором, тільки після відповідної державної реєстрації договору, в тому числі і взаємні права на обовязки на користування земельною ділянкою саме на умовах оренди та додержання строків використання земельної ділянки на умовах оренди.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно без постановлення окремого процесуального документу відхилив заяву відповідача про визнання позову з визначенням підстав такого відхилення в рішенні суду, не є достатньою підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованій суду письмовій заяві, ця заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Категоричних вимог про те, що дана ухвала повиння обовязково постановлятися у вигляді окремого процесуального документа, дана норма права не містить.

Як убачається з матеріалів справи, а саме журналу судового засідання за 07 серпня 2017р. та технічного запису процесу за даний день, судом з цього приводу була постановлена протокольна ухвала про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду з занесенням її до журналу судового засідання. Мотивація в рішенні суду того, чому не було прийнято судом визнання відповідачем позову і продовжено судовий розгляд справи, хоч і є зайвим, але не впливає на правильність прийнятого судом рішення. При цьому колегія суддів враховує те, що згідно ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, а порушення норм процесуального права згідно 3 ст. 309 ЦПК України можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого не сталося в даному випадку.

Інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють зміст позовних вимог, та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданої йому законом компетенції, а тому не є підтавою для скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307,308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді