справа № 243/4590/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
08 червня 2017 року м. Слов'янськ
Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі
головуючий суддя Кузнецов Р.В.,
при секретарі Малиновській І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Слов'янську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька,
19 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 04 лютого 2016 року, шлюб укладений між нею та відповідачем 22 травня 2004 року був розірваний. Сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти постійно проживають разом із позивачкою, і повністю перебувають на її утриманні та вихованні. На даний час, в неї виникла нагальна потреба у виїзді старшої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон, а саме до Болгарії, з метою відпочинку і оздоровлення, оскільки він активно та з успіхом займається спортом. Оскільки майже протягом двох років жодних контактів позивачка із відповідачем не підтримує, та його місцезнаходження їй невідоме, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суду ухвалити рішення яким надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, на тимчасовий виїзд разом з матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без дозволу та супроводу його батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, за межі державного кордону України до Болгарії, на період з 20 липня 2017 року по 20 вересня 2017 року.
Позивачка ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України судом за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача було надіслано повідомлення про виклик до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви із доданими документамиВідповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судом на адресу відповідача було спрямовано листи про необхідність явки до судових засідань, із роз'ясненням положення ч. 4 ст.169 ЦПК України. Втім, відповідач в черговий раз не з'являвся до поштового відділення для отримання судової кореспонденції . У зв'язку із чим, виклик відповідача був здійснений шляхом публікації оголошення про виклик до суду у засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр».
Однак, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотань про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 224-228 ЦПК України.
Представник органу опіки та піклування Слов'янської міської ради у судове засідання, незважаючи на належне повідомлення судом, не прибув. Проте на адресу суду було подано письмове клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника третьої особи, рішення ухвалити на розсуд суду, з врахуванням інтересів дитини /а.с. 30/.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.
Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 04 лютого 2016 року, шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 травня 2004 року, був розірваний (свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_4, рішення суду від 04 лютого 2016 року (а.с. 4,5).
Сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується свідоцтвами про їх народження серії НОМЕР_5 та НОМЕР_6 (а.с. 7,9).
Діти постійно проживають разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_1, що, зокрема стверджується довідкою про склад родини №101 від 18 травня 2017 року (а.с. 10).
Як видно із нотаріально посвідченої заяви відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, від 18 серпня 2015 року, останнім, було надано згоду на отримання закордонного паспорта та будь-яких документів необхідних для перетину кордону його неповнолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).
Згідно із довідкою Слов'янського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області, №5582/303/04-2017 від 16 травня 2017 року, з метою встановлення місця знаходження гр. ОСОБА_2, була проведена звірка з лікувальним закладами та відділеннями СМЕ м. Слов'янськ, проте перераховані заходи позитивного результату не надали, оскільки ідентифікувати останнього серед невідомих хворих та невпізнаних трупів не представляється можливим, у зв'язку з відсутністю схожих прикмет зовнішності. Гр. ОСОБА_2 був перевірений за списками звільнених полонених. При перевірці за місцем мешкання останнього, а саме АДРЕСА_2, в бесіді з сусідами стало відомо, що ОСОБА_2 за вказаною адресою не мешкає з 2014 року, оскільки виїхав за межі території України, в зв'язку з проведенням АТО. Наразі інформацією про місце знаходження та місце проживання гр. ОСОБА_2 на території України не володіє.
Таким чином, судом встановлено, що наразі ОСОБА_3 разом із братом ОСОБА_4 проживають з матір'ю - позивачкою по справі.
Відповідно до положення частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.
Згідно із п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідач у судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача.
Своє звернення до суду позивачка обґрунтувала об'єктивною неможливістю отримання дозволу на виїзд дитини у відповідача у зв'язку із тим, що місце його перебування їй невідоме та контакт із ним втрачений.
Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю».
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того,чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України, цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.
Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання дитини визначене з позивачкою, то, цей обов'язок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.
Згідно із Конвенцією про права дітей, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.
Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її сина. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі державного кордону України до Болгарії без згоди батька.
Суд вважає, що зазначений виїзд до Болгарії не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно сина.
Таким чином, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 за межі державного кордону України до Болгарії у супроводі матері ОСОБА_1 є необхідним для забезпечення реалізації прав дитини, передбачених як національним законодавством України, так і нормами міжнародного права.
Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.
Керуючись статтями 11, 60,209, 212, 214-215, 224 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька - задовольнити.
Надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, на тимчасовий виїзд разом з матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, без дозволу та супроводу його батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП: НОМЕР_3, останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, за межі державного кордону України до Болгарії, на період з 20 липня 2017 року по 20 вересня 2017 року.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя : Р.В. Кузнецов