Справа № 128/1784/16-ц Провадження № 22-ц/772/1464/2017Головуючий в суді першої інстанції Ганкіна І. А.
Категорія 27Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Рибчинського В.П.

Суддів: Голоти Л.О., Зайцева А.Ю.

При секретарі: Топольській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом у якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 72300, 82 грн. боргу за договором позики та судовий збір.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 липня 2013 року позивач по письмовій борговій розписці передав в борг ОСОБА_3 40000 грн. 08 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача з вимогою повернути його грошові кошти в строк до 31 травня 2014 року, проте ОСОБА_3 до цього часу свої зобов'язання по договору не виконав.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року, ОСОБА_2 звернувся до Апеляційного суду Вінницької області з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року вказаним вимогам Закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач по письмовій борговій розписці передав в борг ОСОБА_3 40000 грн.

У розписці від 02.07.2013 року складеній ОСОБА_3 в простій письмовій формі зазначено наступний текст: «Я ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 гроші в борг в сумі 40000 грн. на вирішення питання пов'язаного з касаційною скаргою по залишенню рішення суду першої інстанції без змін» (а.с.20).

Факт передачі коштів визнається сторонами у власних поясненнях.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, видана відповідачем розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 на заперечення позовних вимог надав суду розписку від 30.12.2013 року, у якій ОСОБА_2 підтверджує факт того, що ним отримано кошти в сумі 63 800 грн. від ОСОБА_3 за безвідсотковими договорами позики від 29.08.2011 року (на 23800 грн.) та від 02.07.2013 року (на 40000 грн.) також з тексту цієї розписки вбачається, що ОСОБА_2 отримав кошти в повному обсязі та претензій до відповідача не має» (а.с.21).

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої відповідно до вимог ч. 4 статті 10 ЦПК України, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та здійсненню сторонами їхніх прав, задовольнив клопотання позивача та призначив у справі судову почеркознавчу та технічну експертизу, виконання якої за бажанням позивача доручено, Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.

Згідно із висновком експерта від 10 жовтня 2016 року №254-П підпис, нанесений після слів 30 грудня 2013 року, в розписці від 30.12.2013 року від імені ОСОБА_2, виконаний ОСОБА_2.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що грошові кошти, зокрема, в сумі 40000 грн. були повернуті позивачу відповідачем, що підтверджується розпискою від 30.12.2013 року з зазначенням даних фактичного кредитора, місця народження, місця проживання та даних паспорта. Справжність підпису позивача під розпискою від 30.12.2013 р. підтверджено висновком експерта від 10.10.2016 року за № 254-П Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, та не спростовано позивачем.

Доводи апеляційної скарги про неповноту експертного дослідження не заслуговують на увагу, оскільки, у разі незгоди з висновком експерта позивач відповідно до вимог ст.ст. 27, 143 ЦПК України має право просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу. Однак, ОСОБА_2 такі клопотання суду не заявляв та скористався наданим йому процесуальним правом на власний розсуд.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про не врахування судом першої інстанції наданої позивачем роздруківки електронного листування, оскільки, роздруківка листування не ідентифікує осіб та належність їм адрес електронних поштових скриньок, а відтак не спростовує доказів відповідача про повернення боргу.

За таких обставин встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд першої інстанції виходив з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

А відтак посилання в апеляційній скарзі на те, що суд надав невмотивовану перевагу одному доказу над іншим є безпідставним.

Крім цього, колегія суддів критично ставиться до доводів позивача про передачу ОСОБА_3 чистих аркушів паперу зі зразком свого підпису, оскільки, зазначене не підтверджено жодними доказами по справі.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд захищає цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом (ст. 16 ЦК України).

З огляду на вищевказані положення та принципи диспозитивності у цивільному судочинстві, саме позивач обирає способи захисту порушеного права чи інтересу і, зокрема, визначає підстави та предмет позову.

Ч. 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обґрунтування, на які спирається позивач за для задоволення своїх вимог, не знайшли свого підтвердження доказами, наявними у справі, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 72300,82 грн., у зв'язку з наявністю розписки про повернення боргу, дійсність якої не спростовано.

Крім цього, в апеляційній скарзі вказується на порушення судом вимог ст.10 ЦПК України та ст. 60 ЦПК України, оскільки проігноровані наявні в матеріалах справи пояснення свідка та безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів. А також були допущені грубі процесуальні помилки, що полягали в : порушенні судом принципу змагальності сторін (ст.ст.10, 60 ЦПК України); порушення судом вимог процесуального закону, а саме: ст. 66, 212, 213, п.1 ч. 1 ст. 214, ст. 215 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статі 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте доводи, викладені в апеляційній скарзі не дають підстав для висновків, що при розгляді судом першої інстанції були допущені порушення норм процесуального права, що призвели до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи, надавши належну оцінку доказам у справі дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2. Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

А.Ю. Зайцев