Справа № 496/1152/17
Провадження № 2/496/1039/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Горяєва І.М.,

за участю секретаря - Полубок Н.А.,

позивачка - ОСОБА_1,

представник позивачки - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник органу опіки та піклування - Гончаренко Н.В.,

малолітня дитина - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за первисним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Біляївської районної державної адміністрації про відібрання дітей та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Біляївської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

12.04.2017 року позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просить відібрати у ОСОБА_3 малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути її матері.

Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, 2003 року народження та ОСОБА_5, 2007 року народження. У 2009 р. шлюб було розірвано, але позивачка мешкала разом з відповідачем та дітьми до 2013 р. Після повторного одруження відповідача, ОСОБА_1 переїхала від нього, але доньки, згідно рішення Біляївського районного суду, залишились мешкати разом з батьком. ОСОБА_6 втекла від відповідача до матері, а друга молодша донька ОСОБА_5 проживає з батьком. Рішенням апеляційного суду Одеської області визначено місце проживання дітей разом з матір`ю. Позивачка за первісним позовом звернулась до Біляївського ДВС з виконавчим листом, яким встановлено місце проживання дітей разом з матір`ю, однак їй було відмовлено на підставі того, що не можливо фізично відібрати дитину у відповідача. У зв'язку з викладеним позивачка звернулась до суд з вказаним позовом.

24.04.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання ОСОБА_5, 2007 року народження, разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, 2003 року народження та ОСОБА_5, 2007 року народження. З часу народження дітей і після розірвання шлюбу, донька ОСОБА_5 продовжує проживати разом з відповідачем за первісним позовом, за адресою: АДРЕСА_1, а з 02.09.2010 року обоє дітей зареєстровані за вищевказаною адресою. В будинку за вище вказаною адресою обладнана кімната для дитини, відповідач має можливість забезпечити їй належні умови проживання. Повною мірою займається вихованням доньки. Проживання доньки разом з відповідачем відповідає її інтересу. Тому ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаною зустрічною позовною заявою.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представник підтримали первісні позовні вимоги, просили їх задовольнити та заперечували проти зустрічного позову.

Відповідач за первісним позовом заперечував проти задоволення первісного позову та просив задовольнити зустрічний позов.

Представник органу опіки та піклування Біляївської районної державної адміністрації Одеської області зустрічну позовну заяву підтримала у повному обсязі та заперечувала проти первісного позову. Також пояснила, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір'ю ОСОБА_1, однак на сьогоднішній день змінились підстави, оскільки дитина досягла десяти років та може сама висловити думку щодо того з ким хоче проживати. Також зазначила, що при складанні висновку проводилась бесіда з ОСОБА_5, яка виявила бажання проживати разом з батьком, так як з матір`ю не знаходить спільну мову. Тому органом опіки та піклування було визначено за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 за місцем проживання батька.Крім того мати в недостатній мірі приділяє дитині увагу, не в повній мірі приймає участь в житті дитини.

В судовому засіданні малолітня ОСОБА_5 пояснила, що хоче проживати з батьком. Він приділяє її завжди увагу та їй краще з ним жити, вона з ним робить уроки, у неї кращі оцінки, чим коли вона жила з матір'ю, яка не така уважна до неї, як батько. Останній забирає її зі школи, він не забороняє їй спілкуватися з матір`ю та сестрою, але її старша сестра ОСОБА_6 агресивна по відношенню до неї.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вони з сестрою ОСОБА_5 проживали у бабусі, дідусь їх бив, але більше ОСОБА_5 і вони дуже хотіли до матері, осінню в 2016 році вирішили поїхати до матері. Вони пішли до школи, сіли на маршрутку і поїхали до матері. Вони більше часу проводили у бабусі, вона ходила на додаткові уроки англійської мови, пояснила, що їй більше подобається жити з матір`ю, ОСОБА_5 сама хотіла до батька. Також пояснила, що хоче спілкуватись із сестрою, але батько не дає, заблокував в соціальних мережах та видалив вайбер.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши матеріали справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

В судовому засіданні було встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серіїНОМЕР_1 від 21.04.2010 року (а.с.6, 27).

Від даного шлюбу у сторін є малолітня донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 13.03.2007 року (а.с.7) та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір'ю ОСОБА_1 (а.с.8-12).

Проте, судом було встановлено, що на теперішній час дитина ОСОБА_5 мешкає із відповідачем за первісним позовом та не бажає мешкати разом з її матір'ю.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 19 цього ж Кодексу при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як вбачається, рішенням апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір'ю ОСОБА_1 (а.с.8-12).

Однак на сьогоднішній день змінились підстави, оскільки дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 досягла 10 років та в судовому засіданні висловила думку, що бажає проживати разом з батьком ОСОБА_3

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно висновку органу опіки та піклування Біляївської районної державної адміністрації Одеської області №03/03-08/740 від 18.04.2017 року, місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 вважається за доцільне визначити за місцем проживання батька ОСОБА_3 (а.с.33-34).

З огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку, що на даний час існують виняткові обставини для визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 разом з її батьком, а не з матір'ю, і що таке не порушуватиме права дитини та відповідатиме її інтересам, сприятиме належним умовам її проживання, гармонійному розвитку, вихованню та навчанню, а також належному матеріальному забезпеченню.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58, 59, ч.3 ст. 61 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачкою за первісним позовом ОСОБА_1 та її представником в судовому засіданні не доведено переконливих причин відібрання у ОСОБА_3 малолітньої дитини ОСОБА_5 та її повернення матері, або перешкоджання з боку відповідача спілкуванню матері та малолітньої ОСОБА_5, натомість позивачем за зустрічним позовом повністю доведені в судовому засіданні виняткові обставини для визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, а не з матір'ю, і це не порушує права дитини і відповідає її інтересам, про що вона саме підтвердила у судовому засіданні, сприяє належним умовам її проживання, гармонійному розвитку, вихованню навчанню, та матеріальному забезпеченню.

Суд не приймає до уваги ствердження свідка ОСОБА_6 про те, що дідусь бив її та ОСОБА_5, а також те, що батько не дає її сестрі спілкуватися з нею та матер`ю, оскільки вказані ствердження були спростовані безпосередньо самою малолітньою ОСОБА_5, а також матеріалами справи.

За таких обставин, суд вважає, що в первісних позовних вимогах необхідно відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 153, 155, 157, 160-162, 170, 171 СК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, ст.ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені первисного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Біляївської районної державної адміністрації про відібрання дітей - відмовити повністю.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з її батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги до Біляївського районного суду Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області Горяєв І.М.