Єдиний унікальний номер 219/1912/17 Номер провадження 22-ц/775/1627/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Канурної О.Д.,

суддів: Краснощокової Н.С., Космачевської Т.В.

секретар Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 15 липня 2006 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від котрого мають дітей: доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. З початку грудня 2016 року подружжя припинило сімейні стосунки через часті сварки та непорозуміння між ними. За період шлюбу, 04 жовтня 2012 року подружжя придбало квартиру № 7 будинку № 37, розташовану в місті Бахмуті Донецької області по вулиці Перемоги. Для придбання вищевказаної квартири подружжям було укладено кредитний договір с ПАТ «Державний ощадний банку України», який було оформлено на відповідача у справі, а з позивачем було укладено договір поруки № 141 від 04 жовтня 2012 року. Відповідно до укладеного кредитного договору банк видав сторонам 100000 грн. Позивачу відомо, що на день звернення до суду кредитний договір погашено, заборгованості немає. Квартира зареєстрована на відповідача. Всі правовстановлюючі документи на квартиру № 7 в будинку № 37, розташовану в м. Бахмут Донецької області по вул. Перемоги, знаходяться у відповідача. Позивач не бажає отримати грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину спірної квартири.

Позивач просила суд визнати квартиру № 7 будинку № 37, розташовану в місті Бахмут Донецької області по вулиці Перемоги, спільною сумісною власністю подружжя; здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири № 7 будинку № 37, розташовану в місті Бахмут Донецької області по вулиці Перемоги, а 1/2 частину, що залишиться, за ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача понесені нею витрати при зверненні до суду.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ задоволені.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру № 7, розташовану в будинку № 37 по вулиці Перемоги в місті Бахмут, Донецької області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири № 7, розташованої в будинку № 37 по вулиці Перемоги в місті Бахмут, Донецької області.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири № 7, розташованої в будинку № 37 по вулиці Перемоги в місті Бахмут, Донецької області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_2 та подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Відповідач просить апеляційний суд рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 серпня 2017 року змінити, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири № 7, яка розташована в будинку № 37 по вул. Перемоги в м. Бахмуті Донецької області; визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частину квартири № 7, яка розташована в будинку № 37 по вул. Перемоги в м. Бахмуті Донецької області.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не зявився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується розпискою (а.с. 127).

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не зявилася, хоча своєчасно і належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується розпискою (а.с. 127).

В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» не зявився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм за № 4210 (а.с. 130).

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 2006 року. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_2 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1.

Між відповідачем ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» 04 жовтня 2012 року укладено договір про іпотечний кредит № 141 з отриманням відповідачем кредитних коштів в загальній сумі 89700 гривень.

Зазначений розмір кредитних коштів банківською установою було надано відповідачу з цільовим призначенням для придбання квартири. При цьому між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за яким відповідач в забезпечення виконання своїх зобовязань за кредитним договором передав в іпотеку спірну квартиру.

Також 04 жовтня 2012 року позивачем укладено з ПАТ «Державний ощадний банк України» договір поруки № 141, за яким поручитель (позивач ОСОБА_1О.) зобовязується перед кредитором (банком) відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання божником (відповідачем ОСОБА_2С.) зобовязання за договором іпотечного кредиту № 141 від 04 жовтня 2012 року.

Кредитний договір між відповідачем та банківською установою є чинним, не є розірваним, станом на 08 червня 2017 року залишок суми кредиту складає 1786,68 гривень.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кредитний договір укладений та виконувався в інтересах обох з подружжя.

Частиною 1 статті 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, вважаться, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частиною 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 23 вказаної вище постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 25 вказаної вище постанови передбачено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення части 4,5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя ( одного з них) до суду з таким позовом ( ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть учать у справі.

Як вбачається із частини 4 вказаної вище статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, є безпідставними, оскільки відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів № 8142 від 26 липня 2017 року, ОСОБА_1 отримувала в ТОВ «Артемівськбуд» заробітну плату у 2012 році та соціальні виплати у 2013 році в Артемівському міському центрі зайнятості, інформація про доходи за 2014 рік та перше півріччя 2015 року відсутня, при цьому у другому півріччі 2015 року позивач отримувала заробітну плату в ВЧ А1978 та ВЧ А0693.

Відповідач ОСОБА_2, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів № 8154 від 26 липня 2017 року, протягом 2012-2014 років отримував заробітну плату в ПАТ «АЗОКМ» (ПРАТ «ЗОКМ»), у перших трьох кварталах 2015 року відповідачем отримано соціальні виплати в Артемівському міському центрі зайнятості, а з четвертого кварталу 2015 року по теперішній час отримана заробітна плата в ТОВ «МЛР».

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що для погашення кредиту він продав належний йому на праві власності автомобіль, який, з його слів, він придбав ще до одруження, а також те, що для початкового внеску за кредитним договором його матірю надавались кошти в сумі 5000 доларів США, а тому суд не приймає до уваги ці доводи, так як вони нічим не доведені.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на правову позицію до Постанови Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 6-38цс15, але вказане посилання є безпідставним, оскільки по вказаній вище справі інші обставини справи, які стосуються статутного капіталу господарського товариства.

У ході розгляду справи суду не надано та судом не добуто належних і допустимих доказів того, що спірна квартира придбана не за спільні грошові кошти подружжя, а за особисті кошти одного із них, що унеможливлює визнання її спільної сумісною власністю. Також не доведено, що спірна квартира придбана не в інтересах сімї.

Навпаки, достеменно встановлено, що спірна квартира придбана сторонами в період шлюбу, за спільні кошти та кошти отримані на підставі кредитного договору, який було укладено в інтересах сімї і з метою придбання, використання та збереження майна, яке в подальшому використовувалось в інтересах сімї.

Висновок суду першої інстанції про те, що придбане в період зареєстрованого шлюбу майно, а саме квартира АДРЕСА_2 вважається спільною сумісною власністю сторін, є законним і обґрунтованим.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 серпня 2017 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 немає.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 серпня 2017 року

залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: