Справа № 161/765/17 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Провадження № 22-ц/773/1272/17 Категорія: 48 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Осіпука В.В.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного територіальне управління юстиції у Волинській області в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки, за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції в інтересах ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог Головного територіального управління юстиції у Волинській області в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки відмовлено за необгрунтованістю.

В апеляційній скарзі Головне територіальне управління юстиції у Волинській області в інтересах ОСОБА_5 покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції звлишити без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2006 року у м. Корпус-Крісті штату Техас, США між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син ОСОБА_5. З моменту народження малолітня дитина проживала разом з батьками в м. Вікторія, штат Техас, США. 20 лютого 2016 року ОСОБА_2 (відповідач) з сином та своєю матір'ю поїхали в Україну з метою познайомити сина з родичами по материнській лінії. Після прильоту в Україну в аеропорту «Бориспіль» їх зустрів батько відповідача. Під час автомобільної поїздки з м. Києва до м. Нововолинська родина потрапила в ДТП, внаслідок чого батько, мати та відповідач отримали травми різного ступеня тяжкості: батько відповідача - ОСОБА_6 півтора роки знаходиться у важкому стані і потребує постійного догляду. Про вказані обставини відповідач повідомила позивачу. Пояснила йому, що вона вимушена доглянути за батьком доки стан його здоров'я не покращиться, оскільки мама - інвалід 2-ї групи і їй це не під силу.

Позивач прибув в Україну в серпні 2016 року. Проживав разом з відповідачем у будинку її батьків за адресою АДРЕСА_1 і мав можливість безперешкодно спілкуватись із сином. Під час перебування у м. Нововолинську позивач висловив бажання щоб відповідач швидше повернулася додому, проте погодився з поясненнями про причину її затримки, оскільки її батько, якого позивач дуже поважає, знаходився в край тяжкому стані і мама відповідача сама не має змоги його доглянути. Під час перебування у м. Нововолинську Девід придбав для їх сина декілька великих іграшок, в тому числі дитячий електромобіль та велосипед, що не відповідали віку дитини. На запитання щодо їх невідповідності віку ОСОБА_5 пояснив, що син буде користуватися ними пізніше. Вказані дії позивача відповідач сприйняла як його мовчазну згоду на подальше перебування дитини в Україні.

Згідно довідки про склад сім'ї, виданої житлово-комунальним підприємством № 1 Нововолинської міської ради 30 березня 2017 року, дитина разом з матір'ю проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.147), де, згідно складеного працівниками Служби у справах дітей Нововолинської міської ради акту обстеження умов проживання від 27 лютого 2017 року, для проживання дитини створені всі необхідні умови (а.с.148). ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, вперше пройшов медичний профілактичний огляд у педіатричному відділенні центру ПМСД Нововолинської центральної міської лікарні 23 лютого 2016 року у віці 1 рік 3 місяці. Дитина систематично оглядається у дільничного педіатра, вчасно отримує профілактичні щеплення, оглянутий 15 березня 2016, 15 липня 2016, 19 січня 2017, 3 лютого 2017, 13 березня 2017 року. Діагноз: здоровий. Змін стану здоров'я ОСОБА_5 протягом періоду його спостереження у педіатричному відділенні центру ПМСД в гіршу сторону не відмічалось. Розумовий та фізичний розвиток відповідає вікові (а.с. 130). Рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради № 221 від 30 травня 2016 року ОСОБА_2 дано дозвіл на здійснення реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_2 (а.с.144 ). З 1 лютого 2017 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, відвідує 1-шу молодшу групу № 3 Нововолинського дошкільного навчального закладу №7 (а.с.146).

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась Законом України від 11 січня 2006 року, цілями цієї Конвенції є: а) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та б) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Згідно з преамбулою Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року держави, які її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення має здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання.

Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що: особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або (п.«а» ч.1 ст.13 Конвенції); b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку(п.«в» ч.1 ст.13 Конвенції). Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі (ч.2 ст.12 Конвенції).

У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року по справі № 6-58цс14, був викладений наступний висновок щодо застосування норм ст.ст. 3, 12, 13 та 20 Гаазької Конвенції 1980 року при аналогічних обставинах справи, який відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України за відсутності у даному випадку підстав відступити від правової позиції, має враховуватися апеляційним судом при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Верховний суд також зазначив, що про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

При цьому колегія суддів апеляційного суду також застосовує в якості джерела права рішення Європейського суду з прав людини від 06.12.2007 року по аналогічній за обставинами справі «Момуссо і Вашинтон проти Франції» заява № 39388/05, яка стосувалася наказу національних судів повернути доньку заявниці до США. У п. 60 Європейський суд з прав людини в контексті нагадав зобов'язання, які стаття 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1980р. накладає на Договірні Держави по відношенню до возз'єднання батьків з дітьми, - вони повинні тлумачитися в світлі вимог Гаазької конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 і з положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Далі у п. 62 вказаного рішення від 06.12.2007 року Європейський суд в контексті з'ясування питання, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві» у значенні другого абзацу статті 8 Конвенції інтерпретовано в світлі вищезазначених міжнародних документів, зазначив, що вирішальним є питання наявності справедливого балансу між існуючими конкуруючими інтересами дитини, обох батьків і суспільного порядку. У зв'язку з цим, в той час як стаття 8 не містять явні процесуальні вимоги, процес прийняття рішень стосовно втручання у захищене ст. 8 Конвенції право повинно бути справедливими і таким, щоб дозволити собі належну повагу інтересів, гарантованих цією статтею.

При цьому у п. 68 свого рішення Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що поняття «найкращих інтересів» дитини також є основним фактором в контексті процедур, передбачених в Гаазької конвенції 1980р. У зв'язку з цим Європейський суд з прав людини послався на Рекомендацію № 874 (1979) Ради Парламентської асамблеї Ради Європи, в якій мовиться: «діти більше не повинні розглядатися як власність батьків, але вони повинні бути визнані в якості осіб з їх власними правами і потребами».

Далі у п.п. 72, 73 згаданого рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що не існує ніякого автоматичного або механічного застосування повернення дитини згідно до Гаазької конвенції 1980р., з огляду на визнання в цьому документі ряду винятків у зобов'язанні держав - членів, щоб повернути дитину (див зокрема, статті 12, 13 і 20), на основі об'єктивних міркувань, що стосуються фактичного особистості дитини та її оточенням, демонструючи конкретний підхід до кожного випадку, запобігаючи успіху в отриманні юридичного визнання, з плином часу, фактичної ситуації, що створив один із батьків, який здійснив викрадення (незаконне утримання), тобто - юридичному маніпулювання цими винятками у своїх інтересах з боку батька-порушника положень ст. 3 Гаазької Конвенції 1980р.

У ч.7 ст. 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, прийнятою 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 1, 21 ст. 3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позивач 08 лютого 2016 року дав згоду на переміщення відповідачем їх малолітнього сина ОСОБА_5 зі Сполучених Штатів Америки до України. Під час автомобільної поїздки з м. Києва до м. Нововолинська родина відповідача потрапила в ДТП, внаслідок чого батько, мати та відповідач отримали травми різного ступеня тяжкості, внаслідок чого батько ОСОБА_2 - ОСОБА_6 потребує постійного догляду, який вона здійснює.

Відповідач повідомляла позивача про поважність причин свого затримання на території України. Позивач прибув в Україну в серпні 2016 року, йому була надана безперешкодна можливість спілкування з дитиною.

Заява позивача про повернення дитини надійшла до Міністерства юстиції України через Центральний орган США 12 липня 2016 року.

Отже позивач подав вказану заяву ще до своєї серпневої поїздки в Україну, не висловивши будь-якої вимоги відповідачу про повернення їх дитини до США.

Як убачається з матеріалів справи, дитина ОСОБА_5 належним чином виховується та доглядається матір'ю. Дитина відвідує 1-шу молодшу групу № 3 Нововолинського дошкільного навчального закладу №7, навчився розмовляти, спілкується з дітьми, розумовий та фізичний розвиток дитини відповідає вікові. Перебуваючи у вимушеній ситуації затриматися в Україні за станом здоров'я батьків, відповідач, діючи в найкращих інтересах дитини, забезпечила дитині повноцінне гармонічне виховання в умовах родинного комфорту та любові.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції правильно врахував, що на сьогоднішній день малолітній ОСОБА_5 не адаптований до проживання в Сполучених Штатах Америки, його повернення в зовсім чуже для нього середовище може завдати великого потрясіння дитині та порушити її нормальний життєвий стан, призвести до душевних хвилювань та психічного розладу, оскільки ОСОБА_5 не знає англійської мови, що утруднить його спілкування з іншими дітьми.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог пославшись на принцип 6 Декларації ООН про права дитини, оскільки питання відібрання дитини від матері чи визначення місця проживання дитини не розглядалося не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Під час розгляду справи, судом було встановлено, що позивач звернувся до 24-го окружного суду округу Вікторія штату Техас США з відповідною заявою про розірвання шлюбу. Крім того, за час перебування за межами США більш ніж шість місяців, відповідач втратила Green Card, яка давала право вїзду на територію США.

За таких обставин, враховуючи Принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, суд першої інстанції перш за все ухвалював рішення з врахуванням саме інтересів дитини, як на даний час, так і в майбутньому.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду про те, що у даному випадку є серйозні, визначені у Гаазькій Конвенції 1980 року, перешкоди у терміновому поверненні сина сторін ОСОБА_5, якому за місцем його проживання в Україні створені належні умови для проживання і розвитку, до його постійного місця проживання у США, а саме: існує ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, п. b ч. 1 ст. 13; воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод ст. 20.

Отже, доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, оскільки є власним тлумаченням норм чинного законодавства та обставин справи, які були предметом дослідження судом першої інстанції і суд дав їм правильну оцінку.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Волинській області в інтересах ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 23 серпня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді