Справа № 462/1483/16 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/2127/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: апелянта(відповідача) ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

позивачки ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон,-

в с т а н о в и л а:

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року позов ОСОБА_4 - задоволено частково.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України малолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_4, без згоди батька ОСОБА_2 в Іспанію з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року в АДРЕСА_1.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4, без згоди батька ОСОБА_2 в Іспанію з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року в АДРЕСА_1.

Надано дозвіл ОСОБА_4 або її уповноваженому представнику на виготовлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон, в тому числі віз, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди батька - ОСОБА_2.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави 551 гривню 20 копійок судового збору.

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню, оскільки позивачем не надано доказів ухилення відповідача від надання добровільної згоди на виїзд дітей за кордон. Позивач у позовній заяві не навела жодних доказів, котрі підтверджують факт ухилення відповідача від надання згоди на виїзд дітей за кордон чи виготовлення проїзних документів. Таких доказів не було надано і під час розгляду справи та не було отримано судом першої інстанції в ході розгляду справи. Слід також зазначити, що в ході розгляд справи жодного підтвердження, окрім слів позивачки, про те що відповідач ухилявся від надання згоди на надання згоди не було віднайдено, а доводи позивачки не віднайшли свого підтвердження, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у позовних вимогах відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, позивачки ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги та надаючи дозвіл на виїзд з України дітей на період з 01.07.2017 р. по 31.08.2017 р. суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на виїзд дітей з України сприятиме розвитку та оздоровленню дітей.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції із наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується свідоцтвами про народження. (а.с. 7,8)

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За приписами ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.

Згідно вимог ст. ст. 154, 155 СК України, батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" встановленого, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Верховний суд України висловив зазначену позицію в постанові від 12 квітня 2017 року у справі №235/139/16ц, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Судом встановлено, що виїзд дітей заплановано в конкретну державу та вказано адресу місця їх проживання і період, діти виїжджають з метою розширення їх кругозору та можливості спілкування із бабцею.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо необхідності надання дозволу на тимчасовий виїзд з України та оформлення проїзних документів.

Із врахуванням встановлених обставин, доводи апелянта щодо не звернення до нього за наданням згоди на виїзд за кордон та через його побоювання щодо можливості не повернення дітей в Україну, колегія суддів вважає безпідставним, внаслідок зловживання своїми правами втручанням у права дитини на свободу пересування, вільне залишення території України, повноцінний розвиток, виховання, відпочинок, оздоровлення.

Також колегія суддів вважає, безпідставними твердження апелянта про те, що суд не дав належної оцінки усім доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета