РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2017 року справа № 227/2066/17

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кошля А.О.

при секретарі Овчинніковій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної ради про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Добропільського міськрайонного суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної ради, в якому позивач просить: визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В обґрунтування позову зазначає, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року та ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Після смерті матері - ОСОБА_2, він як єдиний спадкоємець першої черги 13.08.2015 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, 13.06.2016 року державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, враховуючи те, що існують перешкоди у оформленні права власності на вказане майно, просить визнати його право в судовому порядку.

Позивач в судове засідання не прибув, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідач в судове засідання не прибув, надав до суду клопотання про виключення Донецької обласної ради зі справи як відповідача з тих підстав, що територія на якій знаходиться спадкове майно віднесена до Зугреської міської ради, просив розглянути справу без його участі.

Суд, дослідивши надані до матеріалів справи письмові докази зазначає наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження: м. Аягуз, Семипалатинської області, є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України, що підтверджується довідкою від 03.08.2015 року № НОМЕР_1. Був зареєстрований 23.09.2011 року в м. Зугрес, Харцизького району Донецької області, на даний час проживає в АДРЕСА_3

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 17.08.1961 року, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_1, батьком зазначено -ОСОБА_4, національність - німець, мати - ОСОБА_5, національність - німка. Дійсність вказаного свідоцтва затверджено 08.12.1995 рок нотаріусом Зугреської державної нотаріальної контори Стапанова Г.С.

Відповідно до свідоцтва про шлюб виданого 29.01.1966 року НОМЕР_4 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, та ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_3.

Свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) від 22.03.2001 року, підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності в рівних частинах належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Згідно свідоцтва про смерть виданого РАГС Штеглітс-Цєлендорф у Берліні підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 о 21:09 помер ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, місце смерті - Берлін-Штеглітс-Цєлендорф, останнє місце мешкання - Берлін-Штеглітс-Цєлендорф. Вказане свідоцтво перекладено на українську мову, автентичність завірена апостилем, згідно Гаагської конвенції від 05.10.1961 року.

Згідно свідоцтва про смерть виданого РАГС Штеглітс-Цєлендорф у Берліні підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 12:30 померла ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4, місце смерті - Берлін-Штеглітс-Цєлендорф, останнє місце мешкання - Берлін-Штеглітс-Цєлендорф. Вказане свідоцтво перекладено на українську мову, автентичність завірена апостилем, згідно Гаагської конвенції від 05.10.1961 року.

Апостиль - це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав - учасниць зазначеної Конвенції. Він засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, якими скріплено відповідний документ.

Відповідно до статей 2, 3 зазначеної Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці цієї Конвенції.

Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов'язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів", набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року.

Наприклад, Федеративна Республіка Німеччина висловила заперечення проти приєднання України до зазначеної Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. У зв'язку із цим згідно зі статтею 12 цієї Конвенції на території України суди не приймають документи, завірені апостилем, що виконані в цій країні, тому продовжує застосовуватись вимога дотримання процедури консульської легалізації.

Разом із тим, Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, у відносинах між Україною та Федеративною Республікою Німеччина набрала чинності 22 липня 2010 року, коли Федеративною Республікою Німеччина було відкликано заперечення проти приєднання України до зазначеної Конвенції.

Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 47471471 від 19.04.2017 року по запиту ОСОБА_3 відсутня інформація у Спадковому реєстрі.

Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 47471572 від 19.04.2017 року по запиту ОСОБА_2 міститься запис про спадкову справі № 1022/2015,Ю зареєстрованої 13.08.2015 року.

З постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 13.06.2016 року № 5420/02-31 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Берлін-Штеглітс-Цєлендорф померла ОСОБА_2, яка мешкала в м. м. Берлін-Штеглітс-Цєлендорф ФРН. Після її смерті залишилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_2.

13.08.2015 року з заявою про прийняття спадщини після померлої звернувся ОСОБА_1, син померлої, заведено спадкову справу № 1022/2015.

З урахуванням неможливості встановлення кола спадкоємців та спадкоємців які фактично прийняли спадщину нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_2.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини.

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини 2 статті 182 ЦК України, державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

У відповідності до ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однією з підстав для державною реєстрації прав власності є рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до п.п. 10 п.27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22.03.2011 року, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 7 від 08.06. 2007 року „Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За вищевказаних обставин позивач не в змозі оформити свої права на спадкове майно, яке знаходиться в Україні та підлягає державній реєстрації в цій країні.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7"Про судову практику в справах про спадкування" надано роз'яснення, що при вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно з'ясовувати, чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. У разі розбіжностей застосовуються норми міжнародного договору. Право на успадкування нерухомого майна, згідно зі статтею 71 Закону України "Про міжнародне приватне право" , регулюється законодавством країни, на території якої знаходиться це майно.

Згідно ст.. 70 ЗУ «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося.

Статтею 71 цього Закону визначено, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права.

Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Місто Зугрес Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р., при цьому, з 27.11.2014 припинено приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, у т.ч. м. Зугрес.

Частиною 1 статті 114 ЦПК України визначено, що позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Розпорядженням Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14 підсудність Харцизького міського суду Донецької області визначено за Добропільським міськарйоним судом Донецької області.

Антитерористичну операцію розпочато Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

За таких обставин суд вважає, що на теперішній час дійсно існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову і визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,60,174,213-215 ЦПК України, ст.ст.15, 392, 328, 1216, 1268, 1296 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_2) право власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 223 ЦПК України та може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області у строки визначені ст. 294 ЦПК України.

Суддя А.О. Кошля