Справа № 461/3458/16 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/1731/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цап П.М.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 СБУ у Львівській області ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Служби безпеки України у Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури та зобовязання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а:

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 Служби безпеки України у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури та зобов`язання до вчинення дій.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 16.01.2012 року проти неї була порушена кримінальна справа за ч. 1 ст. 359 КК України ( в редакції 1960 р.). 19.12.2012 року її було засуджено Галицьким районним судом міста Львова за ч.1 ст. 359 КК України до обмеження волі на строк 1 рік із застосуванням ст. 75 КК України, згідно з якою її звільнено від відбування покарання з випробуванням із призначенням іспитового строку 1 рік. 23.07.2016 року Апеляційний суд Львівської області виніс ухвалу, якою вирок суду від 19.12.2012 року залишив без змін, а її апеляцію без задоволення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду із розгляду цивільних та кримінальних справ вирок Галицького районного суду м. Львова від 19.12.2012 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий розгляд. 02.07.2015 року вироком Галицького районного суду м. Львова її засуджено за ч.1 ст. 359 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу. 18.09.2015 року Апеляційним судом Львівської області вирок суду від 02.07.2015 року скасовано, кримінальну справу відносно позивачки за ч.1 ст. 359 КК України закрито за відсутністю в її діях складу злочину. У зв'язку із діями працівників органів досудового слідства та прокуратури вона зазнала значних втрат, пов'язаних з працевлаштуванням. Порушувались її права щодо вільного пересування по території України та виїзду за кордон, у неї зіпсувались відносини з близькими людьми та родичами, вона втратила звичні для неї соціальні зв'язки. Всі ці обставини пригнічували її та призвели до виникнення проблем зі здоров'ям, які у свою чергу потягли матеріальні витрати на лікування та оздоровлення. Із врахуванням вказаних обставин, просила суд стягнути солідарно з відповідачів за рахунок Державного бюджету України на її користь відшкодування завданої шкоди в сумі 450000 грн., зобов'язати СБУ знищити матеріали та документи, отриманих під час проведення оперативно-розшукових заходів відносно неї, зобов'язати СБУ скласти акт про знищення зазначених матеріалів та документів та надати цей акт в розпорядження суду як доказ виконання рішення суду, а також стягнути вартість надання правової допомоги у кримінальній справі.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Служби безпеки України у Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури та зобовязання вчинити певні дії - задоволено частково.

Стягнуто з державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури, 70506 (сімдесят тисяч пятсот шість) грн. 67 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Служби безпеки України у Львівській області, Державної казначейської служби України відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд прийшов до не вірного висновку про те, що позивач просила знищити матеріали кримінального провадження, оскільки позивач просила знищити матеріали одержані внаслідок оперативно-розшукової діяльності, що стосується її особистого життя, честі, гідності, якщо вони не містять інформації про вчинення заборонених законом дій, оскільки такі не підлягають зберігання і мають бути знищені. Крім того, вважає, що суд першої інстанції відмовляючи у відшкодуванні витрат на правову допомогу у сумі 18760 грн., безпідставно не прийняв до уваги оригінали квитанції, які були надані в копіях і судом перевірені, на зазначену суму, оскільки відповідно до пункту 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує з другої сторони по несені нею і документально підтверджені судові витрати. Законодавець не розшифровує поняття документально підтверджених судових витрат. Квитанції про оплату судових витрат на думку апелянта є тими достатніми та необхідними документальними доказами. Також, зазначає, що законодавством не встановлено граничного розміру відшкодування моральної шкоди в даних правовідносинах, однак суд застосував най нижчу межу, яку законодавець встановив для розрахунку відшкодування моральної шкоди. Позивач, при встановленні суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 450 000 грн., виходила з розумності та обєктивності тих переживань моральних страждань, які були нею понесенні за три роки та шість місяців знаходження під слідством та судом, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, по суті її позовних вимог.

В судове засідання, позивач ОСОБА_2 та представник відповідача Державної казначейської служби України не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу(далі-ЦПК) України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_4 СБУ у Львівській області ОСОБА_5Р на її заперечення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає даним вимогам закону.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування моральної шкоди має становити не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, а оскільки, з моменту порушення кримінальної справи 16.01.2012 року до постановлення ухвали Апеляційним судом Львівської області про закриття кримінального провадження від 18.09.2015 року минуло 3 роки 8 місяців 2 дні, тобто 44 повних місяців та 2 дні, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та визначив ОСОБА_2 розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 70506,67 грн.. Вимоги позивачки про зобов'язання СБУ знищити матеріали та документи, отримані під час проведення оперативно-розшукових заходів та щодо стягнення витрат на правову допомогу у кримінальній справі, суд вважав необґрунтованими і безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою слідчого 2-го відділення слідчого відділу управління служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_6 від 16.01.2012 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за ознаками вчинення нею злочину, передбаченого ч. 1 ст. 359 КК України (в редакції 1960 р.).

Постановою слідчого 2-го відділення слідчого відділу управління служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_6 від 21.02.2012 року до ОСОБА_2 застосовано міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд.

Постановою слідчого 2-го відділення слідчого відділу управління служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_6 від 02.03.2016 року ОСОБА_2 пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.201 та ч.1 ст. 359 КК України.

19 грудня 2012 року ОСОБА_2 засуджено Галицьким районним судом міста Львова за ч.1 ст. 359 КК України до обмеження волі на строк 1 рік із застосуванням ст. 75 КК України, згідно з якою ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробуванням із призначення іспитового строку 1 рік.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.07.2016 року вирок Галицького районного суду міста Львова від 19.12.2012 року залишено без змін, а апеляцію засудженої без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду із розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.05.2014 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23.07.2013 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.10.2014 року вирок Галицького районного суду Львівської області від 19.12.2012 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 02.07.2015 року ОСОБА_2 засуджено за ч.1 ст. 359 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 4250 грн. в прибуток держави.

18 вересня 2015 року Апеляційним судом Львівської області вирок суду від 02.07.2015 року скасовано, кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_2 за ч.1 ст. 359 КК України закрито за п.2 ч.1 ст.6 КПУ України (1960 р.) за відсутністю в її діях складу злочину, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано.

Згідно ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду встановлюється законом.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підставами відшкодування шкоди, завданої громадянинові, крім іншого, є незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно п.2 ч.1 ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно, конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином4

4) суми сплачені громадянином у звязку із поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Оскільки, позовну вимогу про стягнення витрат на правову допомогу на підставі п.4 ст.3 вищевказаного Закону, позивач не заявляла, а просила стягнути таку в порядку ст.88 ЦПК України, як судові витрати, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення такої.

Щодо вимоги позивача про відшкодування їй моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно задоволено таку частково з огляду на таке.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач 3 роки 8 місяців(а всього 44 місяці) перебувала під слідством і судом, що позначилось на звичному способі життя позивача та обмежило її життєві зв'язки, позбавило можливості реалізації нею своїх звичок і бажань.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.3 Постанови від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч.ч.2, 3, ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Колегія суддів вважає обґрунтованими мотиви спричинення моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер.

Відповідно до ст.13 ч.ч.2, 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування громадянина під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Із врахуванням наведеного, розмір моральної шкоди не може становити менше ніж 70506,67 грн.(1600грн.(мінімальна з/пл.) х 44 місяці = 70506,67 грн.)

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням ст. 23 ЦК України, п.17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4(з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", колегія суддів погоджується із визначеним, судом першої інстанції, розміром моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Оскільки, обраний позивачем спосіб захисту не передбачений ст.16 ЦК України, а відтак, колегія суддів вважає вірним висновок суду що позовні вимоги про зобов'язання органу досудового розслідування знищити матеріали та документи отримані під час проведення оперативно-розшукових заходів, як і вимога про складення акту про таке знищення з передачею цього акту в розпорядження суду, до задоволення не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено усі фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права, а тому рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_7