Справа № 285/1592/17
провадження у справі № 2/0285/1098/17
27 вересня 2017 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючого - судді Савицької Л.Й.
секретар Дуянова Г.Г.
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні цивільну справу
до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом - ,
Позивач звернулась до суду з цим позовом до відповідача та уточнивши позовні вимоги просить визнати останніх, такими, що втратили право користуватися житлом в належному їй житловому будинку АДРЕСА_1 (далі Будинок) у зв`язку з відсутністю в ньому без поважних причин понад один рік та стягнути судові витрати.
В обґрунтування позову зазначає, що їй належить вище вказаний будинок, в якому зареєстровані відповідач, однак вже з травня 2011 року не проживають у ньому, при цьому продовжують перебувати на реєстраційному обліку і в добровільному порядку знятись з нього не бажає.
Ухвалою суду від 31 серпня 2017 року, за заявою представника позивача, вимогу про визнання ОСОБА_2, таким, що втратив право користуватися Будинкомзалишено без розгляду.
Сторони в судове засідання не прибули.
Позивач надіслала до суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутності, свої вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позові, просила їх задовольнити.
Враховуючи те, що про час та місце судового розгляду відповідач ОСОБА_3 був повідомлений вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд, вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі, проти чого позивач не заперечила.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно договору забудови від 17.08.1970 року народження, позивач є власником будинку АДРЕСА_1 (а.с. 10) .
Згідно довідок наданих відділом державної реєстрації Новоград-Волинської міської ради Житомирським адресно-довідковим бюро від 22.05.2017 року, відповідач, ОСОБА_3, перебуває на реєстраційному обліку в будинку АДРЕСА_1 (а.с.20).
Як зазначено в акті обстеження від 05 травня 2017 року складеному за підписом депутата Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає (а.с.8).
Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснили, що відповідач ОСОБА_6 з мементу реєстраців будинку АДРЕСА_1 не проживав.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Як встановлено судом, відповідач в спірному житлі був зареєстрований, як члени сім`ї власника, однак після припинення подружніх відносин дочки позивача з відповідачем, ОСОБА_2 ОСОБА_7 з грудня 2011 року, залишив місце своєї реєстрації та до цього часу проживає за іншою адресою.
Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням: фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Як убачається із змісту позовної заяви, позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у зв'язку з тим, що останній зареєстрований в її будинку, але не проживає понад один рік.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.
Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, акт про не проживання осіб за місцем реєстрації в спірному будинку є беззаперечним та належним доказом вибуття відповідача з місця реєстрації.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом спірне житло належить позивачу, а відповідач по справі, ОСОБА_3, не проживає у ньому з моменту реєстрації, тобто з 2013року, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном.
За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, є законними, обґрунтованим, підтверджуються належними доказами та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Також суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 640 грн.
Керуючись ст.ст. 11, 15, 57-60, 212-215, 223, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9,150 ЖК України, суд, -
Визнати ОСОБА_3, 1996 року народження, таким, що втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Стягнути з ОСОБА_3, 1996 року народження, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії, а позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий Л.Й.Савицька