Справа №487/6224/15-ц 29.05.2017 29.05.2017 29.05.2017
Провадження №22-ц/784/982/17
Справа № 487/6224/15-ц Головуючий у 1 інстанції Андрощук В.В.
Провадження №22-ц/784/982/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

29 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участі:

представника позивача - Одинцова Д.І.,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2017 року, ухваленого по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про припинення поруки,

у с т а н о в и л а :

07 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі Банк) пред'явило до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

26 червня 2007 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (далі - Первісний кредитор) та ОСОБА_5, на умовах забезпеченості, повернення, строкової платності та цільового характеру використання, уклали договір про іпотечний борг з № 594-04/07.

За його умовами Первісний кредитор зобов'язувався надати у власність позичальника для придбання ним квартири АДРЕСА_1 31 000 дарів США, а ОСОБА_5, у свою чергу - використати їх за цільовим призначенням й повернути у такому ж розмірі не пізніше 25 червня 2027 року і, крім того, відповідно додатку № 1 до названого договору вносити плату за користування позиченими грошима, виходячи із ставки у 13% річних від суми неповернутого кредиту.

В ньому ж сторони передбачили і обов'язок позичальника, у разі повного або часткового прострочення ним повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, сплачувати Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення та нараховується щоденно.

Взяті на себе обов'язки Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк виконав у повному обсязі.

27 червня 2007 року, на забезпечення виконання вказаного кредитного договору, Первісний кредитор і позичальник уклала Договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку кредитодавцю квартиру АДРЕСА_1.

24 липня 2009 року, з такою ж метою, Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в простій письмовій формі уклали тристоронній договір поруки, за умовами якого остання брала на себе обов'язок відповідати солідарно з позичальником у разі невиконання або неналежного виконання ним умов договору про іпотечний борг.

До 17 грудня 2012 року ОСОБА_5 дотримувався умов договору і не допускав прострочення, кредитного за суттю, зобов'язання.

На той час, сума неповернутого тіла кредиту становила 15 480,84 долари США.

17 грудня 2012 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (новий Кредитор) уклали між собою договір відступлення вимоги, за умовами якого Первісний кредитор відступає, а новий кредитор за плату приймає право вимагати від позичальників та поручителів належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань за Кредитним портфелем першого, у тому числі і даного договору про іпотечний борг.

Цей договір набув чинності і підлягав виконанню.

До грудня 2014 року ОСОБА_5 продовжував виконувати взяті на себе перед Первісним кредитором за договором іпотечного боргу обов'язки, але вже на користь Нового кредитора.

Проте це виконання вже було неналежним, оскільки проводилося невчасно та не у повному обсязі, а потім, взагалі, було припинене.

Як наслідок, станом на 15 липня 2015 було у нього виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 15 480,84 долара США; за процентами - у розмірі 494,17 долари США та у розмірі 50,33 долари США за пенею, а всього - 16 025,34 долари США.

Посилаючись на небажання відповідачів сплатити борг добровільно, ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути його з них солідарно у валюті України за судовим рішенням.

27 листопада 2015 року ОСОБА_5 пред'явив до Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку та Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» зустрічний позов про визнання недійсними договору про іпотечний борг від 26 червня 2007 року та договору іпотеки від тієї ж дати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що Первісний кредитор не мав права видавати кредит у валюті іноземної держави, а також, на несправедливі, як на його думку, умови договору, у зв'язку з чим і просив визнати його недійсним.

12 жовтня 2015 року ОСОБА_3, у свою чергу, подала зустрічний позов про припинення поруки, підставою чого назвала зміну без її згоди умов зобов'язання яке забезпечується порукою, а саме, збільшення відсоткової ставки з 13% до 16 %.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_5 залишено без розгляду через його повторну неявку до суду без поважних причин, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи.

Рішенням названого суду від тієї ж дати, первісний позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено з підстав відсутності належних та допустимих доказів її позовним вимогам. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» у задоволенні первісного позову та задовольнити її вимоги за зустрічним позовом.

В обґрунтування скарги посилалась на ігнорування судом положень чинного цивільно-процесуального законодавства та наданих стороною доказів по справі.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду і інстанції, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального права і процесуального законодавства залишити без змін.

Так, задовольняючи первісний позові і відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3, суд 1 інстанції вважав, що Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» надало на підтвердження свого позову належні та допустимі докази наявності у відповідачів боргу перед ним і саме у відшукуваному обсязі, в той час, як відповідачі не надали доказів, вказаної характеристики, на обґрунтування своєї правової позиції.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області з цим погоджується, вважає зазначені висновки суду правильними, обґрунтованими та законними.

Так, за ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу статей 251, 253, 509, 525-526, 598, 610, 611, 616, 622, 631 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Разом з тим, при розгляді цивільних справ, суди повинні беззаперечно дотримуватися положень чинного цивільно-процесуального законодавства.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2007 року ОСОБА_5 взяв у Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку кредит у розмірі 31 000 дарів США, уклавши про це договір про іпотечний борг з № 594-04/07.

Позичені грошові кошти він зобов'язався витратити на придбання квартири АДРЕСА_1, та повернути їх у такому ж розмірі не пізніше 25 червня 2027 року. Крім того, відповідно додатку № 1 до названого договору він зголосився вносити плату за користування позиченими грошима, виходячи із ставки у 13% річних від суми неповернутого кредиту.

В названому договорі сторони передбачили і обов'язок позичальника, у разі повного або часткового прострочення ним повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, сплачувати Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення та нараховується щоденно.

Взяті на себе обов'язки Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк виконав у повному обсязі.

24 липня 2009 року, з такою ж метою, Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в простій письмовій формі уклали тристоронній договір поруки, за умовами якого остання брала на себе обов'язок відповідати солідарно з позичальником у разі невиконання або неналежного виконання ним умов договору про іпотечний борг.

До 17 грудня 2012 року ОСОБА_5 дотримувався умов договору і не допускав прострочення, кредитного за суттю, зобов'язання.

На той час, сума неповернутого тіла кредиту становила 15 480,84 долари США.

17 грудня 2012 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (новий Кредитор) уклали між собою договір відступлення вимоги, за умовами якого Первісний кредитор відступає, а новий кредитор за плату приймає право вимагати від позичальників та поручителів належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань за Кредитним портфелем першого, у тому числі і даного договору про іпотечний борг.

Цей договір набув чинності і підлягав виконанню за загальними правилами про виконання зобов'язання, з врахуванням положень, передбачених ст.ст. 512- 514 ЦК України.

За ними ж, кредитор у зобов'язанні може бути замінений без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), вчиненого у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено, до грудня 2014 року ОСОБА_5 продовжував виконувати взяті на себе перед Первісним кредитором за договором іпотечного боргу обов'язки, але вже на користь Нового кредитора.

Проте це виконання вже було неналежним, оскільки проводилося невчасно та не у повному обсязі, а потім, взагалі, було припинене.

Як наслідок, станом на 15 липня 2015 року у нього виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 15 480,84 долара США; за процентами - у розмірі 494,17 долари США та за пенею - у розмірі 50,33 долари США, а всього - 16 025,34 долари США.

Іншого - сторона відповідачів належними та допустимими доказами не довела, хоча то є її обов'язком.

За такого і відповідно до статей 514, 525, 553, 555, 1048, 1049, 1054, глави 51 ЦК України, умов договору про іпотечний борг та договору поруки від 24 липня 2009 року № 042-16/09 ОСОБА_3 повинна солідарно з позичальником відповідати за неналежне виконання тим кредитного зобов`язання і нести негативні наслідки таких його дій, а саме, повернути Банку залишок тіла кредиту достроково, сплатити прострочені відсотки та нараховану пеню, що в гривневому еквіваленті, а саме про таке просив Банк, становить 352 482 гривні 88 копійок, з яких:

● 340 506 гривень 41 копійка розмір неповернутого кредиту;

●10 869 гривень 44 копійки нараховані проценти;

●1 107 гривень 03 копійки нарахована пеня.

Оскільки вона у добровільному порядку заборговані грошові кошти не сплачує, то їх слід стягнути за судовим рішенням.

Для такого висновку у справі достатньо належних та допустимих доказів.

Що ж до зустрічного позову ОСОБА_3, то суд вірно відмовив у його задоволені, оскільки доказів тому, що банк без її згоди підняв проценти, нараховуванні у вигляді плати за нього, у справі немає.

Більше того, з співставлення та аналізу додатку № 1 до договору про іпотечний борг (а.с. - 8-9) та наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитом (а.с. - 34) вбачається протилежне, Банк проводив нарахування процентів відповідно до положень п.п. 2.2 та 3.4. Договору про іпотечний борг.

За такого, підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Стосовно ж тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова