Провадження №22-ц/784/1125/17
Справа 490/210/16-ц Суддя першої інстанції - Батченко О.В.
Провадження № 22ц/784/1125/17 Суддя-доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 травня 2017 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів Серебрякової Т.В., Темнікової В.І.,
із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,
за участю: позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний класичний університет імені ОСОБА_6»
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний класичний університет імені ОСОБА_6» (далі ПВНЗ «Міжнародний класичний університет імені ОСОБА_6» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, компенсації за невикористану відпустку, зміни дати звільнення та відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и л а :
В грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ПВНЗ «Міжнародний класичний університет імені ОСОБА_6» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, компенсації за невикористану відпустку, зміни дати звільнення та відшкодування моральної шкоди.
Позивач зазначав, що з 8 листопада 2013 року обіймав посаду головного бухгалтера та старшого викладача у відповідача. 15 жовтня 2015 року він подав заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін, на що отримано письмову відмову від 4 листопада 2015 року, яку мотивовано потребою приведення до порядку бухгалтерської звітності. Натомість, за твердженням позивача, у разі відсутності згоди відповідача на його звільнення за домовленістю сторін, відповідач повинен був не пізніше 29 жовтня 2015 року звільнити його за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), але цього не зробив. Після отримання трудової книжки зясовано, що запис про звільнення позивача з роботи за власним бажанням здійснений 29 жовтня 2016 року, тоді як позивач ще у листопаді 2015 року вимагав повернення трудової книжки та здійснення належних виплат.
Посилаючись на викладене та на порушення трудового законодавства при звільненні, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 2 946,77 грн. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні, 8035,62 грн. компенсації за невикористану частину відпустки, 2 946,77 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 6000 грн. та 3000 грн. витрати за надання правової допомоги. Крім того, просив зобовязати відповідача видати новий наказ і внести запис до трудової книжки, змінивши дату звільнення із займаної посади з 29 жовтня 2015 року на 30 листопада 2015 року.
В подальшому позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просив суд стягнути з відповідача на його 26 941,39 грн. середнього заробітку.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 вересня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПВНЗ «Міжнародний класичний університет імені ОСОБА_6» на користь ОСОБА_2 3145,88 грн. компенсації за невикористану відпустку, 22 658,56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, а також 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. Рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 3 145,88 грн. допущено до негайного виконання.

Ухвалою того ж суду від 23 січня 2017 року в рішенні виправлено описку та четвертий абзац резолютивної частини викладено в наступній редакції: стягнути з Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний класичний університет імені ОСОБА_6» на користь держави 1 450 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно зі ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Таким чином обовязок по виплаті компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про виплату такої компенсації.

В розясненнях, що містяться в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, передбачено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід роботи відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної пати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів від 8 лютого 1995 року №100 з наступними змінами.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (надалі - Порядок) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Пунктом 2 розділу 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати такої компенсації.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_2 згідно його заяви, на підставі наказу №92К від 8 листопада 2013 року було прийнято на посаду головного бухгалтера Приватного навчального закладу Міжнародного класичного університету «Україна-Південь» (а.с.163, 164).

Згідно протоколу №5 від 25 жовтня 2014 року загальних зборів засновників Приватного навчального закладу Міжнародний класичний університет «Україна-Південь» його було перейменовано на Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний класичний університет імені ОСОБА_6», про що видано наказ №19 від 3 листопада 2014 року (а.с.193).

15 жовтня 2015 року позивачем на імя ректора університету було подано заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України з 15 жовтня 2015 року (а.с. 13).

4 листопада 2015 року ОСОБА_2 було повідомлено про відсутність згоди на його звільнення за згодою сторін (а.с.12).

Між тим, наказом №35-К від 29 жовтня 2015 року позивача було звільнено з займаної посади за відсутності згоди сторін, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 29 жовтня 2015 року (а.с. 58).

30 листопада 2015 року ОСОБА_2 особисто отримав трудову книжку.

Відповідно до платіжного доручення №2348 від 4 грудня 2016 року з ОСОБА_2 здійснений розрахунок по заробітній платі - 4 грудня 2015 року (а.с.52).

Отже, встановлене свідчить проте, що при звільненні ОСОБА_2 відповідач несвоєчасно провів виплату всіх сум, що належать останньому від підприємства, а тому висновок суду про покладення обовязку на відповідача щодо сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки є вірним.

У звязку з відсутністю під час розгляду справи в суді першої інстанції належних доказів щодо використання позивачем щорічної відпустки за період роботи, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на компенсацію за невикористану відпустку, яка також своєчасно не була виплачена.

Тому, суд правильно вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні необхідно рахувати з 30 жовтня 2015 року по день ухвалення рішення 5 вересня 2016 року за 212 днів у розмірі 22 652,56 грн., а не по день розрахунку 4 грудня 2015 року.

Разом з тим, стягнувши 3 145,88 грн. компенсації за невикористану відпустку у кількості 31 день, суд не прийняв до уваги наступне.

Кількість днів щорічних відпусток за період роботи ОСОБА_2 з 8 листопада 2013 року по 29 жовтня 2016 року складає 47 календарних днів (24 дн.+27дн.).

З наданих відповідачем наказів від 2 липня 2014 року №11-В та від 1 липня 2015 року №21/1-В, ОСОБА_2 були надані щорічні відпустки у кількості 38 днів (а.с. 139-143).

Компенсація за невикористану відпустку - 9 календарних днів у розмірі 890,85 грн. була виплачена разом із заробітною платою за жовтень 2015 року - 4 грудня 2015 року, що вбачається з розрахунків (а.с.147, 159).

Посилаючись на вказані обставини, відповідач вважав, що повний розрахунок по заробітній платі, в тому числі і компенсації за невикористану відпустку було здійснено 4 грудня 2015 року.

Однак, 6 вересня 2013 року на загальних зборах трудового колективу між адміністрацією та трудовим колективом Міжнародного класичного університету «Україна-Південь» було прийнято Колективний довір на 2013-2014 роки, зареєстрований Управлінням праці департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, р/№72/13 від 27 вересня 2013 року (а.с. 172-191).

Відповідно до п. 4.10 вказаного Колективного договору, адміністрація та уповноважений трудового колективу затверджують перелік кафедр, підрозділів та посад працівників МКУ «Україна-Південь», які мають право на додаткові дні відпустки згідно з діючим законодавством (Закону України «Про відпустки», Постанови КМУ від 17.11.97р. №1290, наказами Міністерства праці та соціальної політики України від 10.10.97 №7 від 05.02.98р. №18), а саме, в тому числі, за роботу з ненормованим робочим днем до 7 календарних днів (Додаток №1).

Згідно Додатку №1 до вказаного Колективного договору затверджено перелік посад співробітників МКУ «Україна-Південь» з ненормованим робочим днем та кількість додаткових днів, які додаються до основної відпустки, а саме, в тому числі: ректор, проректори, керівники структурних підрозділів (відділів, відділень), помічник ректора 7 календарних днів.

Як вбачається зі Штатних розписів МКУ «Україна-Південь» на 2013-2014 та на 2014-2015 навчальні роки в адміністративно-господарський персонал університету входить відділ бухгалтерії який складається: головний бухгалтер, бухгалтер, касир, економіст (а.с.236-259).

Крім того, Посадова інструкція головного бухгалтера передбачає, що головний бухгалтер керує працівниками бухгалтерського та планово-фінансового відділів установи та розподіляє між ними посадові завдання та обовязки, а також діє від імені бухгалтерії установи (п. п. 22, розділ ІІ, п. 1 розділ ІІІ) (а.с. 264-265).

Отже, встановлене свідчить проте, що ОСОБА_2, як керівних бухгалтерського відділу відповідно до Додатку №1 Колективного договору має право на додаткову відпустку у кількості 7 календарних днів щорічно.

Згідно наданого відповідачем розрахунку, який зроблено відповідно до Порядку, розмір компенсації одного дня за невикористану відпустку дорівнює 101,77 грн. (а.с.147).

Таким чином, при звільненні позивач мав би отримати компенсацію за невикористану відпустку у кількості 14 календарних днів у розмірі 1 424,78 грн. (14 дн. х 107,1 грн.), яка не була йому виплачена.

Разом з тим, стягнувши середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, а також компенсацію за невикористану відпустку суд не визначив, що стягнуті суми без утримання податку та обовязкових платежів.

За таких обставин, з урахуванням меж апеляційної скарги, рішення суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні, шляхом зменшення суми стягнутої компенсації за невикористану відпустку з 3 145,88 грн. до 424,78 грн., а також доповнити резолютивну частину рішення наступним: суми компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки визначені без утримання податку та обовязкових платежів.

Посилання відповідача на те, що саме з вини позивача своєчасно не було проведено виплату всіх належним сум при звільненні на увагу не заслуговують, оскільки саме на роботодавця закон покладає обовязок щодо виплати таких сум.

Належних та допустимих доказів, щодо дій або намагання відповідача у будь-який спосіб здійснити виплату розрахункових коштів позивачу в день звільнення, матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду в повному обсязі.

На підставі ст. 88 ЦПК України з урахуванням пропорційно задоволеним вимогам (60%), а також недоплаченого судового збору при подачі позову (974,60 грн.), з відповідача підлягає стягненню судовий збір користь позивача 179,66 грн. (487 грн. х 60% -112,54 грн.) та на користь держави 584,76 грн. (974,60 грн. х 60%).

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний класичний університет імені ОСОБА_6» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 вересня 2016 року змінити, зменшивши суму стягнутої компенсації за невикористану відпустку з 3 145,88 грн. до 1424,78 грн.

Доповнити резолютивну частину рішення наступним: суми компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки визначені без утримання податку та обовязкових платежів.

Стягнути з Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний класичний університет імені ОСОБА_6» на користь ОСОБА_2 179,66 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 584,76 грн.

В інший частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т. В. Серебрякова

ОСОБА_7