Справа № 466/200/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого-судді Невойта П.С.

секретаря с/з Семків Х.І.

за участю представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

прокурора Грецко О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Львові цивільну справу за позовною заявою Органу опіки та піклування - Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав, -

у с т а н о в и в:

12.01.2017 року Органу опіки та піклування - Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_8 ОСОБА_9 та просили суд ухвалити рішення, яким відібрати без позбавлення батьківських прав малолітніх дітей, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, від матері, ОСОБА_8, відібрати без позбавлення батьківських прав малолітніх дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 від батьків, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, стягнути з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 (НОМЕР_1, виданий Червоноградським РВ УМВС України в Житомирській області 25.02.2002 року) та з ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6 (НОМЕР_2, виданий Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 30.11.2001 року) на користь державного закладу або фізичної особи,якому будуть передані: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, аліменти на їх утримання у твердій грошовій сумі 1500 грн., що підлягає індексації згідно закону, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 01.01.2017 року і до досягнення ними повноліття.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що у відділі у справах дітей Шевченківської районної адміністрації перебувають на обліку малолітні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які не працюють, зловживають алкоголем та неналежно виконують батьківські обов'язки відносно своїх малолітніх дітей, неодноразово притягалися за це до адміністративної відповідальності. За таких обставин просить суд ухвали рішення про відібрання дітей.

Представник органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації м.Львова Брухаль Л.Б., який діє на підставі довіреності від 11.01.2017 року №36-вих-123 /а.с.46/ в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_8 та представник відповідача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 13.01.2017 року /а.с.30-31/ в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, просили у позові відмовити з підстав, що зазначені у письмовому запереченні, яке долучене до матеріалів справи. /а.с.49/.

Відповідач ОСОБА_9 та представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 01.02.2017 року /а.с.43/ в судовому засіданні просили у позові відмовити з підстав та мотивів викладених у письмову запереченні, яке долучено до матеріалів справи. /а.с.50/.

Прокурор Львівської місцевої прокуратури №2 Грецко О. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, відібрати дітей від батьків без позбавлення батьківських прав.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представників відповідачів, думку прокурора, показання свідків, дослідивши зібрані докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8 є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9 /а.с.21/, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_10 /а.с.20/, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_11, /а.с.19/, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_12 /а.с.18/, батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно копій свідоцтв про народження є ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6 /а.с.18-19/.

З акту ЛКП «Тополя 406» від 17.10.2016 року, копія якого наявна у матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_8 проживає за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації /а.с.16/. Квартира є однокімнатною з комунальними вигодами та належить на праві власності ОСОБА_12 - батьку відповідача, що підтверджується довідкою ЛКП «Тополя-408» від 01.10.2016 року № 6950 (а.с.17).

Згідно акту обстеження умов проживання від 30.12.2016 року, складеного працівниками соціальної роботи Шевченківського району за адресою: АДРЕСА_1 також убачається, що умови проживання сімї ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є задовільними /а.с.6/.

Згідно копії акту про обстеження житлово-побутових умов неповнолітнього від 25.01.2017 року, складеного працівниками СЗШ №54 за адресою АДРЕСА_1, санітарний стан помешкання задовільний, на час обстеження негативного впливу батьків не виявлено, на час обстеження діти перебували у притулку /а.с.101/.

На підставі висновку органу опіки та піклування від 28.12.2016 року № 3609-вих-728 «Про доцільність відібрання малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_10, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_11, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_12, ІНФОРМАЦІЯ_14, від батьків ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_15 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6 без позбавлення її батьківських прав», вирішено відібрати дітей у відповідачів без позбавлення її батьківських прав /а.с.92/.

З наданих матеріалів, а саме: листа від. 11.01.17 притулку для дітей /а.с.85/, 21.01.17 притулку для дітей /а.с.93/ вбачається, що дитина - ОСОБА_4 потрапив до притулку 13.12.2016 року. Причина поміщення до притулку зазначається: мама перебуває на стаціонарному лікуванні, батько зловживає алкоголем.

З листа від 16.03.17. та 22.03.17 дитячого дошкільного будинку № 1 вбачається, що малолітній ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_11 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 перебували у дитячому дошкільному будинку № 1 з 13.12.2016 року на підставі розпорядження № 51 від 13.02.2017 року /а.с.104,106/.

Згідно листа від 23.03.2017 року /а.с.107/ малолітня ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_12 з 13.12.2016 року знаходиться у КЗЛОР «Будинок дитини № 2».

При цьому слід зазначити, що у позовній заяві жодним чином не обумовлено і не зазначено коли і причину поміщення дітей до виховних закладів.

Під час розгляду справи з'ясовано, що мати не поміщалася у піклувальний заклад на стаціонарне лікування та не проходила будь-якого лікування.

Згідно довідки №1053 від 20.03.2017 року виданої ОКЗ ЛОР «Львівський обласний державний клінічний наркологічний диспансер» ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6 на диспансерному обліку не перебуває /а.с.99/.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 надала показання проте, що вона з березня 2017 року і на даний час працює психологом у службі, а до того фахівцем 2-ої категорії. Так як сімя перебувала на обліку, то часто спілкувалася з батьками, бачила як відповідачка водить дітей у дитячий садочок. Неодноразово відвідувала сімю за місцем проживання, з сусідами не спілкувалася, оскільки такі не йшли на контакт. Щодо батьків ОСОБА_9 конкретної інформації не мала, з ними не спілкувалася. Нею був складений індивідуальний план по роботі з психологом, однак такий не виконувався відповідачами. При обстеженні дітей лікарми, зауважень щодо занедбаності дітей, або неналежного стану здоровя не було.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 дала показання про те, що вона є мамою ОСОБА_9 та проживає окремо від сімї сина, з сімєю доньки у чотирикімнатній квартирі. Недовгий час до 2015 року сімя сина тимчасово проживала з нею за адресою АДРЕСА_2, а коли звільнилася квартира на АДРЕСА_1, то перейшли проживати до цієї квартири. Відстань між їх кварртирами є невеликою, 10-15 хв. пішки. Їй не було відомо про приводи до міліції сина і невістки та про серйозні сварки у сімї. Однозначно у грудні 2016 року на час зясування обставин службами району дітей забрали би до себе, однак вона з 08.12. і до 28.1216 перебувала на стаціонарному, а в подальшому на амбулаторному лікуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 Сімейного Кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. 2-5 частини першої ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 16, 17 постанови № 3 від 30 березня 2007 року (зі змінами, внесеними постановою № 20 від 19 грудня 2008 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

З аналізу зазначених норм слідує, що вирішуючи питання про відібрання дитини, недостатньо переконатися у невиконанні батьками обов'язків щодо виховання дитини, необхідно також установити, що батьки свідомо ухиляються від їх виконання, систематично не виконують свої батьківські обов'язки.

Відібрання дітей, тобто, права на виховання дитини, захист її інтересів, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей, до виконання ними батьківських обов'язків.

Відібрання дітей від батьків є заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки, та є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому питання про застосування такого заходу впливу до батьків нерозривно пов'язане з питанням захисту прав та інтересів дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовних розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Ухилення від виконання батьківських обов'язків є можливим за умови винної поведінки батьків, нехтування ними своїми батьківськими обов'язками.

Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 якої проголошено, що дитина для повного гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Так, згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції Держави-учасниці забезпечують дитині її право не розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Суд свій висновок про відмову у задоволенні позову ґрунтує на тому, що поведінка батьків малолітніх дітей, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на час розгляду справи не є такою, щоб ухвалити рішення про відібрання дітей, оскільки відповідачі не лише утримуються від вчинення протиправних дій у суспільстві та відносно своїх дітей, а й цілком дотримуються загальноприйнятих норм поведінки та моралі, змінили своє ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків, ставлення до малолітніх дітей - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що спростовується частими відвідинами їх дітей у закладах, де діти були поміщені, а тому що залишення малолітніх дітей з батьком та матір'ю не становить реальної небезпеки для їх життя та здоров'я, відповідатиме інтересам дітей.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що підстави для позбавлення відповідачів батьківських прав на час розгляду справи є відсутні, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 змінили свою поведінку, своє ставлення до дітей, займаються їх вихованням, намагаються створити необхідні умови для їх належного проживання, стали сумлінно виконувати свої батьківські обов'язки, діти проживають в житлових умовах, які по можливості могли забезпечити батьки, оскільки вони з об'єктивних, незалежних від них причин, не мають можливості створити більш кращі умови для проживання малолітніх дітей, забезпечити більшою житловою площею.

Будучи у суді батьки пояснили, що вони обоє офіційно не працевлаштовані, однак працюють - займаються прибиранням квартир, офісів. На той час дітей віддають до бабці або почергово залишаються з ними.

Як зазначалося вище, як при огляді дітей лікарями не виявлено відхилень від розвитку дітей, так і в судовому засіданні позивач не подав доказів щодо неналежного догляду та виховання батьками своїх дітей.

Посилання представника на неодноразові звернення подружжя до відділу поліції та притягнення батьків до адмінвідповідальності, не є безумовною підставою для відібрання дітей від бтьків. З оглянутих матеріалів вбачається наявність суперечок між подружжям, у т.ч. і на грунті вживання алкоголю.

Судом також відзначається, що органом опіки було безпідставно відбрано грудну дитину від мами, яка кормила дитину грудним молоком, з надуманих мотивів перебування такої на лікуванні., однак у проце розглчду справи представником позивача не було подано жодних належних доказів такого лікування. З урахуванням і даного факту судом прийнято рішення про повернення дітей у сімю.

Під час розгляду справи посуті, батьки постіно прибували у судові засідання, поводились добре. У цей же час неодноразово відвідували своїї дітей у виховних закладах. Щодо випадку залишення у квітні 2016 року квартири донькою ОСОБА_5. То пояснили це тим, що старший брат збирався і пішов до школи, а вона за ним також вийшла, оскільки бажала піти у школу. На вулиці була затримана працівниками поліції і забрана батьками з притулку за кілька днів.

Після повернення у квітні 2017 року дітей у сімю, такі виховуються батьками, влаштовані у школу, будь яких зауважень зі сторони соціальних служб не надходило.

Суд приходить до висновку про необхідність збереження родинного зв'язку між батьками та дітьми, між самими дітьми, оскільки це відповідатиме у першу чергу інтересам дітей. Передача дітей органу опіки та піклування для влаштування до різних державних закладів призведе до того, що вони можуть бути роз'єднані, до втрати родинних відносин між дітьми, рідні між собою брати та сестри будуть позбавлені можливості разом рости, виховуватись, спілкуватись.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 р. у справі "Савіни проти України" наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках.

Враховуючи вищенаведені обставини, беручи до уваги положення вищезгаданих міжнародних актів, враховуючи принцип першочергового врахування інтересів дітей, зміну відповідачів їх ставлення до дітей, до виконання ними батьківських обов'язків по вихованню, створенню належних житлово - побутових умов, умов для розвитку, навчання, медичного забезпечення, суд приходить до висновку, що залишення малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не становить реальної небезпеки для їх життя та здоров'я та поведінка батьків щодо виконання ними своїх обов'язків по вихованню дітей на час розгляду справи не є такою, щоб ухвалити рішення про відібрання малолітніх дітей від батьків. При таких обставинах суд не находить підстав для відібрання малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 без позбавлення батьківських прав у батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

У разі відмови у задовленні позову про відібрання дітей, відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення аліментів.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 60, 88, 169, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

у позові органу опіки та піклування - Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м.Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя П. С. Невойт