Справа № 297/3306/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого Ільтьо І. І.,

при секретарі: Куні О. І.,

за участю представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом за довіреністю ОСОБА_1, представника відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 за договором та ОСОБА_3, представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4, представника відповідача за первісним позовом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області - за довіреністю ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Мирончук О. В. про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, витребування майна із чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи на стороні відповідачів голова ліквідаційної комісії Радгосп-заводу «Мужіївський» ОСОБА_10 та приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксана Василівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

встановив:

Представник позивача ОСОБА_11 - ОСОБА_1 звернувся до Берегівського районного суду з позовом ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Мирончук О. В. про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Свої позовні вимоги мотивував, тим що 17 липня 2014 року ОСОБА_11 придбав будівлю, переробний пункт за № 2, що розташований по АДРЕСА_1, який позначений літерою А та А1 - підвал, загальна площа 152,4 кв.м. разом з вказаною будівлею ним придбана земельна ділянка площею 0,41 га за межами населеного пункту в адміністративних межах Бенянської сільської ради.

Згодом ОСОБА_11 від працівників поліції дізнався, що договором купівлі-продажу від 25.10.2014 року земельна ділянка, на території якої знаходяться придбане нерухоме майно, продана іншій особі ОСОБА_3, оскільки інженер-землевпорядник вніс у проект землеустрою щодо відведення спірної ділянки у власність неправдиві відомості щодо відсутності на вказаній земельній ділянці будь-яких споруд, хоча насправді там розташовані придбані ОСОБА_6 переробний пункт № 2 та підвальне приміщення загальною площею 152,4 кв.м., відповідно відомості про даний факт було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, що в результаті призвело до того, що інженера-землевпорядника визнано винним у підробленні землевпорядної документації, що підтверджується ухвалою суду № 297/2674/15-к від 23 травня 2016 року.

Таким чином, інша особа неправомірно набула у власність спірну ділянку, яка повинна згідно приписів Земельного кодексу та вищевказаного договору купівлі-продажу належати позивачу.

31 липня 2014 року, наказом ГУ Держземагентства у Закарпатській області № 848-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_7, і надано останньому у приватну власність із земель сільськогосподарського призначення нібито державної власності для ведення особистого селянського господарства спірну ділянку - земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, тобто право власності на спірну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_7, якому ділянка була виділена у межах норм безоплатної приватизації із нібито земель державної власності, землі виділені з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Після чого, через короткий проміжот часу на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 відчужив данну земельну ділянку на користь ОСОБА_2

23.03.2017 року до початку розгляду справи по суті відповідачем ОСОБА_3 через канцелярію суду поданий зустрічний позов до ОСОБА_6, Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи на стороні відповідачів голова ліквідаційної комісії Радгосп-заводу «Мужіївський» ОСОБА_10 та приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксана Василівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача ОСОБА_6 за зустрічним позовом за довіреністю ОСОБА_1 позовні вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві просив повністю їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у запереченні.

Представник відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором, та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги по первісному позові повністю заперечив і просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у запереченні. Підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити повністю.

Представник відповідача за первісним позовом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області - за довіреністю ОСОБА_5 в судовому засіданні первісний позов не визнала і просила у задоволенні позову відмовити із підстав наведених у запереченні.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачем було придбано нерухоме майно - переробний пункт № 2 та підвальні приміщення, тобто відповідно до абз. 2 п. 1 договорі купівлі-продажу від 17.07.2014 року, став також і користувачем земельної ділянки на які знаходиться нерухоме майно.

31 липня 2014 року Наказом ГУ Держземагентства у Закарпатській області № 848-СГ спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_7, і надано останньому у приватну власність із земель сільськогосподарського призначення нібито державної власності для ведення особистого селянського господарства однак виділена ОСОБА_7 земельна ділянка уже перебувала у користуванні ОСОБА_6 з моменту придбання ним будівлі переробного пункту № 2 та підвальних приміщень.

Судом з оглянутої в судовому засіданні ухвали Берегівського районного суду № 297/2674/15-к від 23 травня 2016 року, яка набрала законної сили 31.05.2016 року, встановлено, що 07 липня 2014 року, інженер-землевпорядник ТзОВ «Центр проектів» м. Ужгород ОСОБА_12, знаходячись на території Бенянської сільської ради за межами с. Бене Берегівського району, умисно, усвідомлюючи протиправність та караність своїх дій, з метою використання землевпорядної документації в інтересах ОСОБА_7, в порушення ч. 1 ст. 34 Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011, вніс у проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_7 для ведення особистого селянського господарства, а саме у план земельної ділянки, збірний кадастровий план земельної ділянки та каталог координат земельної ділянки, яка розташована на території Бенянської сільської ради за межами населеного пункту с. Бене, неправдиві відомості щодо відсутності на вказаній земельній ділянці будь-яких об'єктів нерухомості, хоча насправді на момент проведення топографо-геодезичних робіт на вказаній земельній ділянці були розташовані руїни переробного пункту № 2 колишнього радгосп-заводу «Мужіївський» та підвальне приміщення загальною площею 152, 4 кв. м., на підставі чого у власність ОСОБА_7 незаконно перейшла земельна ділянка площею 0,4175 га. за кадастровим номером НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 158 Земельного кодексу України обумовлено повний перелік органів, що вирішують земельні спори. Зокрема, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно із п.7 Постанови Пленуму ВСС України за №3 від 01.03.2013р. «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Аналогічне положення міститься і у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 р. N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статей 120 Земельного кодексу України також передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає користувачем земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно зі ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Так, відповідно до ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Захист судом прав громадян на землю у земельних відносинах здійснюється способами, визначеними ст.ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України здійснюється, в тому числі, шляхом визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання незаконними та скасування рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно з ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 658 Цивільного кодексу України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, то покупець, за загальним правилом, не набуває право власності на нього.

ОСОБА_7 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, оскільки він як продавець спірної ділянки не був її власником, так як він отримав можливість на той момент укладати договір на підставі незаконного наказу ГУ Держземагентства, а тому такий договір купівлі-продажу є недійсним.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Виходячи із змісту п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Судом достеменно встановлено, що земельна спірна ділянка була виділена у власність ОСОБА_7, а у подальшому, - відчужена іншим особам, без відома та участі законного власника ОСОБА_6, і тому виходить, що вона вибула із його володіння не з його волі іншим шляхом. Відповідний правовий висновок закріплений у Постанові Верховного Суду України від 3 жовтня 2011 р. у справі № 6-36цс11.

Так як первинний незаконний акт, з якого почалися порушення права власності ОСОБА_6, - наказ Головного управління Держземагентства, яким визнано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_7, є незаконним та підлягає скасуванню. Такий правовий висновок у схожих правовідносинах закріплений у Постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2011 р. у справі № 6-34цс11.

Щодо відмінностей у площах земельної ділянки - 0,41 га та 0,4175 га відповідно, то вони є незначними, оскільки похибка становить менше 2 відсотків, що обумовлено тим, що раніше при землемірних роботах застосовувалась звичайний польовий циркуль, а не високоточна техніка, яка застосовується зараз.

За таких обставин,оскільки спірна земельнаділянка яка уже була на той момент у користуванні позивача, так як на ній знадилось належне йому нерухоме майно, дана ділянка не могла виділятися у приватну власність іншій особі, а тому вищезазначений наказ управління Держземагентства підлягає скасуванню, а договори купівлі-продажу є недійсними, оскільки прийнятий в порушення вимог статтей 120 ЗК України та 377 ЦК України.

Стосовно зустрічного позову, про визнання договору купівлі-продажу від 17 липня 2014 року, укладеного між державою в особі орагну управління - Міністерсва аграрної політики та продовольства України та ОСОБА_11, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О. В. і зареєстрованого у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 4350, то суд приходить до висновку про його безпідставність виходячи із наступного.

Відсутність кадастрового номера земельної на якій розміщена будівля не є порушенням вимог частини шостої ст.. 120 Земельного кодексу України та частини другої статті 377 ЦК України і не може бути підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Оскільки при укладенні договору сторонам було відомо про відсутність кадастрового номеру земельної ділянки і про причини цього, вони досягли згоди з цього приводу, їх також було роз'яснено вимоги статті 120 ЗК Українитстаттю 377 ЦК Укрїни і будь-яких заперечень з цього приводу договір не містить.

Крім того, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7 ОСОБА_2 не були сторони договору купівлі-продажу будівлі та власниками земельної ділянки під час укладання договору. То не присвоєний земельній ділянці кадастровий номер, під час укладання договору, жодним чином не порушує їх законних прав та інтересів.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд України у своїй постанові № 6-194цс14 від 17.12.2014 року.

Крім того, як уже було встановлено в ході судового розгляду ОСОБА_7 спірна земельна ділянка була відведення шляхом протиправних дій зі сторони посадової особи інженера-землевпорядника ТзОВ «Центр проектів» м. Ужгород ОСОБА_12, що було встановлено під час розгляду кримінальної справи і підтверджується ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 84, 88, 212, 214 ЦПК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 21, 203, 215, 377, 388, 393, 628 Цивільного кодексу України, ст.ст. 116, 120, 121, 122, 155 Земельного кодексу України, суд -

вирішив:

Уточнений первісний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Мирончук О. В. про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Закарпатській області від 31 липня 2014 року № 848-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_7, і надано останньому у приватну власність земельну ділянку площею 0,4175 га з кадастровим номером НОМЕР_1, скасувавши при цьому державну реєстрацію відповідних прав та обтяжень.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,4175 га з кадастровим номером НОМЕР_1, укладеного 19.08.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Мирончук О. В., реєстраційний номер 4850.

В іншій частині відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_6, Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи на стороні відповідачів голова ліквідаційної комісії Радгосп-заводу «Мужіївський» ОСОБА_10 та приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксана Василівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Стягнути з відповідачів по первісному позову ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області на користь ОСОБА_6 судовий збір у сумі по 482,3 грн. з кожного.

Заходи забезпечення позову встановлені ухвалою від 03 січня 2017 року скасувати, знявши арешт, накладений на земельну ділянку площею 0,4175 га з кадастровим номером НОМЕР_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ільтьо І. І.