Номер провадження: 22-ц/785/721/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Плавич Н.Д.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики посилаючись на те, що 13.09.2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого позивач отримав від відповідача грошові кошти в сумі 3000 доларів США на умовах повернення за вимогою, але не раніше 01.10.2013 року зі сплатою щомісячно 3% від суми позики за користування грошовими коштами. Згідно розписки від 31.10.2013 року суму позики було збільшено до 4200 доларів США.

Згідно п. 5 договору позики у випадку прострочення позичальником кінцевого строку погашення боргу останній зобовязаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 1% від суми непогашеного боргу за кожен день прострочки, починаючи з наступного дня після спливу 10-ти денного строку з дня отримання позичальником вимоги про повернення боргу по день остаточного розрахунку, що не звільняє позичальника від повернення позикодавцеві всієї отриманої за договором суми.

Стягнута згідно даного пункту договору з позичальника пеня в рахунок погашення боргу не зараховується та сплачується позичальником понад належну до повернення суму боргу.

Позивач вважає зазначений пункт договору недійсним внаслідок порушення такої засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, а також внаслідок безпідставного використання різних правових інститутів шляхом їх простого змішання, в звязку з чим просить визнати п. 5 договору позики недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 13.09.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого відповідач надав позивачеві на невизначений строк грошові кошти в сумі 3000 доларів США на умовах повернення за першою вимогою, але не раніше 01.10.2013 року зі сплатою щомісячно 3% від суми позики за користування грошовими коштами. Згідно розписки від 31.10.2013 року позивач отримав від відповідача додатково на умовах укладеного договору позики від 13.09.2013 року грошові кошти в сумі 1200 доларів США. Таким чином загальна сума позики становить 4200 доларів США.

Згідно п. 5 договору позики у випадку прострочення позичальником кінцевого строку погашення боргу, зазначеного в п. 2 договору, тобто після закінчення 10-ти денного строку від дня отримання вимоги про повернення грошових коштів, останній зобовязаний відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 1% від суми непогашеного боргу за кожен день прострочки, починаючи з наступного дня після спливу 10-ти денного строку з дня отримання позичальником вимоги про повернення боргу по день остаточного розрахунку, що не звільняє позичальника від повернення позикодавцеві всієї отриманої за договором суми. Стягнута згідно даного пункту договору з позичальника пеня в рахунок погашення боргу не зараховується та сплачується позичальником понад належну до повернення суму боргу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. з ст.509 ЦК України зобовязання має грунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

При вирішенні справи по суті суд правильно послався на висновки Верховного суду України щодо практики застосування ст. 625 ЦК України та зазначив, що вимоги ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Якщо в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у звязку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.

До того ж, називаючи такий вид відповідальності пенею, сторонами було зазначено, що така відповідальність застосовується саме згідно вимог ст. 625 ЦК України як відповідальність за порушення грошового зобовязання. Тож суд зазначив, що незалежно від назви відповідальності, її суть чітко визначена та не підлягає подвійному трактуванню, оскільки мається на увазі виключно відповідальність за порушення грошового зобовязання у виді сплати відсотків, встановлених за домовленістю сторін.

Суд обгрунтовано відхилив посилання позивача на встановлення в договорі іншого способу обчислення процентів річних ніж передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою - сума боргу х 3%/365(кількість днів у році) х кількість днів прострочення, якій відповідають встановлені сторонами умови п. 5 договору позики.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Неустойка має подвійну правову природу - до настання строку виконання зобовязання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобовязання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобовязання боржником.

За таких обставин правильним є висновок суду, що посилання позивача на штучне змішане використання різних правових інститутів не знайшло свого підтвердження оскільки позивачем помилково ототожнено відповідальність, встановлену п. 5 договору з таким способом забезпечення виконання зобовязання як пеня, до вимог про стягнення якої застосовується спеціальна позовна давність в один рік, згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, закріплено право позичальника на зменшення розміру пені, яке він має право реалізувати, якщо вважатиме, що її розмір є занадто великим, що в свою чергу є гарантією дотримання вимоги справедливості.

За викладених обставин колегія суддів вважає, районний суд повно і всебічно досліджені обставини справі, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неправильну оцінку судом доказів, якими обгрунтовує свої вимоги позивач, неправильне тлумачення судом правової позиції ВССУ щодо застосування вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 509 ч. 3 ЦК України, які ґрунтуються на засадах добросовісності, розумності та справедливості, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

ОСОБА_5