АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарях: Синявському Д.В., Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу,

в с т а н о в и л а :

Справа № 757/15569/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/263/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути з останнього на свою користь суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 3 334 275, 03 грн. та 3 % річних у розмірі 207 897, 45 грн..

В обґрунтування позову зазначав, що 22.08.2007 року між ВАТ «Фінексбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кошти у розмірі 1 750 000 грн.. Того ж дня, між банком та ним було укладено іпотечний договір, за умовами якого він передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. 29.10.2009 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за яким останній поручився відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором. 01.12.2009 року ОСОБА_6 погасив заборгованість ОСОБА_1 перед банком у розмірі 1 300 729, 88 грн. і до нього перейшли всі права кредитора за договором. Рішенням суду, яке набрало законної сили, було задоволено позов ОСОБА_6 та звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки боргові зобов`язання погашені за рахунок іпотечного майна, просив в порядку ст. 544 ЦК України стягнути ці кошти з боржника.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24.05.2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в порядку регресу 1 922 050, 87 грн.. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не з'ясував як саме виконав зобов`язання позивач та чи виконав він їх. Суд не взяв до уваги, що позивач не втратив майно внаслідок звернення стягнення на квартиру, а навпаки заробив на ній чималі гроші, оскільки квартира була декілька разів продана. ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_1 взяти кредит на його ім'я та зобов'язався погашати його своїми коштами, так як банк відмовив позивачу в оформленні кредиту, оскільки останній не мав офіційного працевлаштування, отримані кредитні кошти він відразу біля каси віддав позивачу. Частину кредиту, а саме 449 911,27 грн. фактично сплатив ОСОБА_7, протягом 2007-2009 років ОСОБА_1 також здійснював погашення кредиту. За позовом ОСОБА_6 було звернуто стягнення на квартиру, яка була предметом іпотеки, та за відсутності покупців квартира перейшла у власність стягувача ОСОБА_6, про що останньому видано свідоцтво про право власності від 18.12.2012 року. Проте позивач оформив право власності на цю ж саму квартиру ( реконструйовану), але в будинку № 38-Б, а не 38, як було вказано у договорі іпотеки, незважаючи на те, що це одна і та ж квартира, уклав договір позики та договір іпотеки з ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика», а надалі 15.11.2013 року продав цю квартиру ОСОБА_8 На даний час в провадженні відділу розслідування злочинів у сфері службової діяльності Управління Головного управління МВС України в м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження за фактом зловживання службовим становищем державним реєстратором реєстраційної служби Заїко І.В. та фактом шахрайського заволодіння ОСОБА_3 кредитом під спірну квартиру за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 190, 364 КК України. Відтак позивач втратив квартиру не через погашення боргів за кредитним договором, укладеним з відповідачем, а внаслідок продажу цієї квартири.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_10 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Причини неявки представника позивача ОСОБА_11 в судове засідання 03.10.2017 року визнані колегією суддів неповажними, оскільки як вбачається з доданих до клопотання про відкладення розгляду справи документів угода з даним адвокатом укладена 03.10.2107 року, тоді як у клопотанні вказано, що вона не може з`явитися в судове засідання, оскільки 03.10.2017 року перебуває у Жовтневому районному суді Харківської області. До того ж після відновлення провадження розгляд справи продовжується, а не починається спочатку. Ні позивач, ні його представники ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_13 про причини неявки в судове засідання після відновлення провадження у справі не повідомили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.08.2007 року між ВАТ «Фінексбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К/133-0000, за умовами якого банк надав останньому кредит в розмірі 1 750 000 грн.

Цього ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, за умовами якого останній передав в іпотеку банку п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в, яка належить йому на праві власності з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором.

29.10.2009 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за яким останній виступає поручителем за виконання ОСОБА_1 взятого на себе зобов'язання за кредитним договором.

01.12.2009 року, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язання, ОСОБА_6 погасив його заборгованість у розмірі 1 300 729, 88 грн..

01.12.2009 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Фінексбанк» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 22.08.2007 року.

Пунктом 2.1 цього договору визначено, що право вимоги, що відступається за договором є право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежне виконання умов кредитного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києві від 22.02.2012 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 6268 від 01.12.2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ВАТ «Фінексбанк» в розмірі 1 472 139, 60 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 359 від 22.08.2007 року укладеного між ВАТ «Фінексбанк» та ОСОБА_3, а саме квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 65,30 кв. м, загальною площею 96,50 кв. м, що належить ОСОБА_3 на підставі: 15/100 частин квартири на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, 40/100 частин квартири на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, 45/100 частин на підставі договору міни, шляхом продажу з прилюдних торгів, визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 1 509 662, 54 грн..

Згідно квитанцій за період 2008-2009 років ОСОБА_3 сплатив кошти по поверненню кредиту за вказаним кредитним договором на загальну суму 449 911, 27 грн..

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав грошове зобов'язання за позичальника, а тому має право зворотної вимоги про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів.

Відмовляючи в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ст. 625 ЦК України не застосовуються до стягнення коштів в порядку регресу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Рішення суду в частині відмови у стягненні трьох відсотків річних та інфляційних збитків не оскаржується, а відтак і цій частині рішення в апеляційному порядку не перевіряється.

Відповідно до ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто.

За обставинами справи вставлено, що 01.12.2009 року заборгованість по кредитному договору у розмірі 1 300 729, 88 грн. за позичальника ОСОБА_1 погасив поручитель ОСОБА_6

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Тобто після сплати боргу ОСОБА_6 набув права кредитора. Крім того, 01.12.2009 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Фінексбанк» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Надалі за рішенням Печерського районного суду м. Києві від 22.02.2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_3 (майновий поручитель), в рахунок погашення боргових зобов`язань на суму 1 472 139,60 грн..

Відповідно до постанови старшого державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 18.12.2012 року іпотечне майно передано у власність ОСОБА_6, який в свою чергу на підставі договору купівлі - продажу відчужив це майно ОСОБА_14

Таким чином борг позичальника ОСОБА_1 у розмірі 1 472 139,60 грн. було погашено за рахунок іпотечного майна, яке належало ОСОБА_3

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Керуючись вимогами зазначеної норми суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позовні вимоги про стягнення коштів, які погашені за боржника за рахунок іпотечного майна є законними та обґрунтованими.

Крім того, з квитанцій за період 2008-2009 років вбачається, що ОСОБА_3 сплатив кошти по поверненню кредиту за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 на загальну суму 449 911, 27 грн. (а.с. 43-51 т. 1). Відтак вимога про повернення зазначених коштів на користь позивача відповідає положенням ч. 1 ст. 528 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично кредит отримав ОСОБА_3 для погашення боргових зобов`язань перед ОСОБА_7 та ОСОБА_1 після підписання кредитного договору передав отримані кредитні кошти ОСОБА_3 колегія суддів не може визнати обґрунтованими, оскільки сторонами кредитного договору є ВАТ «Фінексбанк» та ОСОБА_1. Будь - яких доказів про те, що сторона позичальника у договорі була замінена іншою особою, зокрема позивачем, не надано, як і не надано доказів передачі кредитних коштів позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3, зареєструвавши квартиру, яка передана в іпотеку, але вже з номером будинку 38-Б продав цю ж саму квартиру ОСОБА_8 не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_6 набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 (іпотечне майно) як стягувач у виконавчому провадженні про виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. ОСОБА_6 оформив своє право власності та відчужив зазначену квартиру ОСОБА_14, тобто розпорядився нею як власник. Дані обставини свідчать про вибуття квартири, яка була предметом іпотеки від іпотекодавця в рахунок погашення боргу за кредитним договором. Жодний із доказів, на підтвердження зазначених обставин відповідачем не спростований, договір купівлі - продажу квартири, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 недійсним не визнаний, як і не визнані недійсними документи про набуття квартири у власність ОСОБА_6.

Питання відчуження квартири, яка перебувала в іпотеці із зазначенням іншого номера будинку, правомірність реєстрації такої квартири, передача її в наступну іпотеку тощо не є предметом даного спору, а тому доводи апеляційної скарги щодо цих обставин не впливають на висновки суду у даному спорі. Як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін спори щодо таких дій позивача є предметом розгляду у інших провадженнях, у тому числі адміністративному та кримінальному.

Оскільки обставини щодо вибуття предмета іпотека від іпотекодавця в рахунок погашення боргу відповідача підтверджено належними доказами, які не спростовані, не визнані сфальшованими суд першої інстанції надав належну правову оцінку цим доказам відповідно до положень ст. 212 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді