22-ц/775/557/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Папаценко П.І.
Доповідач Принцевська В.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Принцевської В.П.,

суддів Биліни Т.І., Лопатіної М.Ю.

секретар Зал Ю.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином, визнання того, що відносини регулюються правилами щодо правочину-договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 7 липня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом, уточненим під час розгляду справи, просили суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 борг за договором позики від 12.04.2014 року, кожному у розмірі 186554,90 грн., які згідно курсу НБУ України станом на день звернення до суду з позовом - 28.12.2016 року становлять7000 доларів США із розрахунку 100 доларів США дорівнюють 2665,0670 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 12.04.2014 року ОСОБА_3 для реконструкції та ремонту житлового будинку, взяв у них в борг 14000 доларів США, у кожного по 7000 доларів США, які зобов'язався повернути у строк до 12.04.2016 року. Про отримання грошей та обов'язок у встановлений строк повернути гроші ОСОБА_3 написав розписку, але гроші не повернув до теперішнього часу. В добровільному порядку ОСОБА_3 відмовився повернути гроші тому вони вимушені звернутися з позовом до суду.

До розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, просив суд визнати удаваним правочином договір позики від 12.04.2014 року, укладений між ним і ОСОБА_1, ОСОБА_2, та визнати, що відносини регулюються правилами щодо правочину - договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили. В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначив, що ніяких грошей у борг у позивачів він не брав, розписка від 12.04.2014 року ним була написана за наступних обставин. Після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1, розташованого на приватизованій земельній ділянці. З приводу успадкування спадщини між ним та рідною сестрою ОСОБА_1 - позивачем по справі, була досягнута домовленість, що будинок і земельну ділянку він успадковує, а сестра відмовиться від спадщини за умови, що в майбутньому він виплатить їй половину вартості спадкового майна. Отже відповідно до їх домовленості спадкові майнові права стали предметом договору купівлі-продажу з використанням положень ч.2 ст.1275 ЦК України. За рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 7.04.2014 року, що набрало законної сили 18.04.2014 року, задоволено його позов до ОСОБА_1, за ним було визнано право власності на вказане спадкове майно. На час відкриття спадщини, за їх домовленістю, її вартість була визначена у 36000 доларів США. За пропозицією та наполяганням ОСОБА_1 він погодився оформити їх домовленість у вигляді розписки на отримання позики від неї та її сина ОСОБА_2 у розмірі 14000 доларів США, яку власноруч написав 12.04.2014 року. При розрахунку вартості спадкового майна, у розмірі 14000 США, було враховано, що раніше позивачці він надавав фінансову допомогу у розмірі 2400 доларів США на лікування сина. 14.04.2014 року було оголошено про початок антитерористичної операції на сході України, вартість нерухомого майна в м.Маріуполі стала різко падати, так само як і його доходи. З часом він усвідомив непосильність прийнятих на себе фінансових зобов'язань перед сестрою. Він робив неодноразові спроби домовитися з ОСОБА_1 про перегляд вартості спадщини з урахуванням фактичної її вартості на теперішній час, можливості його розрахунку за ? частку спадщини, під час яких ОСОБА_1 власноруч виконувала розрахунок суми боргу, в якому вона підтверджує отримання від нього 4000 доларів США. Фактично грошові кошти позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 йому не передавались, отже договір позики між ними не укладався, відсутні дії спрямовані на набуття, зміну або припинення між ними цивільних прав обов'язків, тому їх позовні вимоги їм не визнаються, у задоволені позову слід відмовити. За його переконанням, у відповідності до ст.235 ЦК України, мав місце удаваний правочин, він та позивачі уклали договір позики для приховування іншого правочину, за яким у сторін виникли права та обов'язки, але не ті, що випливають зі змісту правочину, пов'язаного із договором позики від 12.04.2014 року. У даному випадку мали місце правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем майнових прав на частку в спадщині, тому необхідно застосувати наслідки укладення такого договору. На підставі наведеного просив суд позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 7 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики б/н від 12.04.2014 року у розмірі 182422,10 грн., сплачений судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 1824,13 грн., за забезпечення позову у розмірі 275,60 грн., всього - 184521,83 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики б/н від 12.04.2014 року у розмірі 182422,10 грн., сплачений судовий збір у розмірі 1824,13 грн., всього - 184246,23 грн. В решті частині позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином, визнання того, що відносини регулюються правилами щодо правочину - договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили відмовлено.

З даним рішенням не погодився ОСОБА_3 та оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилається на те, що суд не повно з'ясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_2 до суду не з'явився, повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним відхилити апеляційну скаргу з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст. 61 цього Кодексу, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Окрім цього на підставі ст.ст.526,1049 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 12 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_3 одержав позику від ОСОБА_1, ОСОБА_2 - грошові кошти в розмірі 14000 доларів США та зобов'язався повернути всю грошову суму протягом двох років з часу написання розписки, тобто в строк до 12.04.2016 року, про що ним була видана власноруч написана розписка.

По теперішній час ОСОБА_3 позику не повернув.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно з вимогами статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України перебачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_3 взяті на себе договірні обов'язки належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість в розмірі 14000 доларів США.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за змістом договору позики від 12.04.2014 року, у ньому не йдеться мова щодо правовідносин пов'язаних зі спадщиною, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4

За повідомленням Першої маріупольської державної нотаріальної контори від 23.05.2017 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, не заводилась спадкова справа щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4

Досліджена в судовому засіданні цивільна справа №263/2454/14-ц, свідчить про те, що за результатами її розгляду, рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 7.04.2014 року, що набрало законної сили 18.04.2014 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за ним визнано право власності на спадкове майно: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою. Під час розгляду справи від ОСОБА_1 на адресу суду надійшла заява від 4.04.2014 року про визнання нею позову без будь-яких застережень. Рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя на яке посилається ОСОБА_3 ухвалено 7.04.2014 року, а розписка про отримання ОСОБА_3 спірної грошової суми від позивачів складена 12.04.2014 року, тобто після ухвалення вказаного рішення суду.

Фак того, що ОСОБА_1 не претендувала на спадщину, підтверджується також відсутністю її заяви до нотаріальної контори у встановлений законом строк з приводу прийняття спадщини, тобто до 31 січня 2014 року, а також тим, що укладення договору позики між сторонами відбулось 12 квітня 2014 року - після спливу строку на прийняття вказаної спадщини.

Суд першої інстанції правильно встановив, що договір позики не пов'язаний із спадкуванням.

Щодо, твердження ОСОБА_3 про власноруч виконаний ОСОБА_1 розрахунок суми боргу, який пов'язаний саме з розрахунком за спадщину, а не за договором позики, слід зазначити, що сам по собі розрахунок не містить в собі правового навантаження щодо наявності чи спростування того чи іншого правочину, не створює для сторін взаємних прав та обов'язків, отже розрахунок не містить інформації щодо предмета доказування. Суд першої інстанції правильно встановив, що вказаний розрахунок є неналежним доказом.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 не довів того, що договір позики від 12.04.2014 року є удаваним правочином та фактично містить в собі правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем майнових прав на частку в спадщині.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому суд першої інстанції правильно вирішив, що ОСОБА_3 у задоволені зустрічного позову слід відмовити.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому необхідно відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_3, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 7 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді