Справа № 729/1281/16-ц Провадження № 22-ц/795/1226/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Демченко Л. М. Доповідач - Боброва І. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБобрової І.О.,
суддів:Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
при секретарі:Зіньковець О.О.,
за участю:позивача, представника позивача - адвоката Гречко Н.О., представника відповідача - адвоката Лущик О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7, що діє у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, інтереси якого представляє ОСОБА_7 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Бобровицький ВП Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області та Орган опіки та піклування Бобровицької міської ради,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_7 та її малолітнього сина ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду постановлено без повного з'ясування всіх обставин по справі, без надання належної оцінки доказам, що мають значення для вирішення справи, з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт вказує на те, що суд дійшов помилкового висновку щодо неповажності причин пропущення нею строку на право користування жилим приміщенням, оскільки внаслідок протиправної поведінки позивача вона вимушена була виїхати на проживання в іншу місцевість, що підтверджено наданими нею документами. Позивачем не доведено, що відповідач втратила інтерес до житлового приміщення, не спростовано доводів, що вона на праві власності має інше житло. Отримання виділеного їй судом майна в 2013 році здійснювалось у примусовому порядку відповідним органом у встановленому законодавством порядку. В подальшому, не втративши інтерес до житлового приміщення, вона зареєструвала в ньому новонароджену дитину.

Також судом безпідставно відхилена позиція представника органу опіки та піклування щодо захисту інтересів малолітньої дитини, а тому рішення суду в цій частині не відповідає положенням ст.19 СК України та ст.212 ЦПК України. Також судом залишена поза увагою Конвенція про права дитини, Конвенція про права інвалідів, Закон України «Про охорону дитинства», Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». На думку апелянта реєстрація дитини за місцем реєстрації її батька ОСОБА_10 призведе до порушення прав малолітнього.

В судовому засіданні представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити.

Відповідач та його представник послалися на безпідставність апеляційної скарги, просили в її задоволенні відмовити, надавши усні та письмові заперечення.

Треті особи належним чином були повідомлені про час розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення 01.06.2017 поштових відправлень, проте своїх представників до суду не направили. В письмових заявах від 02.06.2017 просили розглянути справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом по справі встановлено, що позивачу на сім'ю з двох чоловік (його та дружину ОСОБА_11) на підставі ордеру № 277 від 25.12.2009, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Бобровицької міської ради Чернігівської області, надана в користування службова однокімнатної квартири АДРЕСА_1, площею 57 кв.м. Наймачем квартири є ОСОБА_9 (а.с.5, 8-9).

Згідно форми Б в зазначеній вище квартирі зареєстровані: з 06.01.2010 наймач ОСОБА_9, дружина ОСОБА_11, та з 17.12.2014 - ОСОБА_12 (а.с.6). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи - з 28.12.2016 також зареєстрований і ОСОБА_8 (а.с.23).

Відповідно до Актів обстеження кількості проживаючих від 24.04.2014, від 17.10.2014, від 11.03.2015, від 15.03.2016, від 18.08.2016, від 25.10.2016 та від 06.01.2017 (а.с. 11-16, 112) в спірній квартирі проживають ОСОБА_9, ОСОБА_13 та ОСОБА_12 Гр. ОСОБА_11 не проживає з березня 2012 року і після розлучення 05.06.2012, згідно з рішенням суду забрала особисті речі 15.11.2013. Участі в утриманні квартири не приймає. Змінила своє постійне місце проживання - проживає в АДРЕСА_3 Малолітній ОСОБА_8 в спірній квартирі також не проживає.

Відповідач ОСОБА_7 не заперечувала того, що вона дійсно виїхала із спірної квартири в 2012 році. Свій виїзд пов'язувала з протиправними діями позивача, вчинення з його боку перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням та зміною міста роботи, що потребувало переїзду в інший населений пункт.

Судом ретельно перевірялися ці доводи відповідача. Проте, враховуючи надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що відповідача та її малолітнього сина слід визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Апеляційний суд повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно з ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.123 ЖК УРСР, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 71, 72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в результаті відсутності цієї особи довше встановленого терміну проводиться у судовому порядку.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Аналізуючи вказані вище норми права та роз'яснення, суд вважає, що під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права користування житловим приміщенням з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності.

Термін відсутності відповідача в спірній квартирі - з березня 2012 року сторонами не оспорюється.

Доводи відповідача щодо поважності причин її відсутності в спірній квартирі були в повному обсязі перевірені судом першої інстанції.

Було встановлено, що відповідач втратила інтерес до спірного житла, про що свідчать наступні факти : в березні 2012 вона добровільно залишила житлове приміщення та виїхала в смт Козелець Чернігівської області, де проживають її батьки, та де з 20.04.2012 вона працює в Козелецькому міжрайонному відділі кримінально-виконавчої інспекції, згодом - Козелецькому районному секторі з питань пробації старшим інспектором (а.с. 164); безперешкодно вивезла все своє майно (а.с.17,18,19 та відеозапис а.с.114); утворила нову сім'ю: відповідно до актового запису про шлюб №44 від 23.06.2016 року, складеного Козелецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану, між ОСОБА_14 та ОСОБА_10 укладено шлюб (а.с. 168-169); від шлюбу має дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. З позовами про вселення до спірного житлового приміщення, про усунення перешкод у користуванні службовою квартирою або з іншими вимогами щодо усунення порушень її прав до суду ОСОБА_7 не зверталась.

Доводи апелянта що відповідач в 2012 році змінив замок на вхідних дверях, через що вона вимушена була звернутися до органів внутрішніх справ не є підставою для скасування рішення суду. Така заява дійсно була подана 18.04.2012 (а.с.50), проте в порушенні кримінальної справи було відмовлено (а.с.202). Позивач під час розгляду справи пояснив, що замки він не змінював. Після конфлікту 22.03.2012 його керівник забрав в нього ключі від спірної квартири «до вирішення конфлікту». Позивач вимушений був переїхати жити до батьків. Повернувся в спірну квартиру восени де й живе до цього часу. Під час перевірки заяви ОСОБА_7 дані обставину його керівник підтвердив. Відповідач мала ключі від квартири, проте в квартирі з'являлася лише коли вивозила свої речі та меблі.

Суд вважає, що заява відповідача до міліції в квітні 2012 року не може виправдати не проживання її в спірній квартирі протягом майже 5 років.

Листування відповідача протягом 2012-2013 років з правоохоронними органами пов'язано тільки з кримінальною справою щодо наявних у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. За результатами неодноразових перевірок в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_9 за ст.365,364,122 КК України остаточно відмовлено 19.11.2012 на підставі ч.2 ст.6 КПК України (а.с.51-64, 67-72, 140). Дані обставини спростовують доводи апелянта з цього приводу.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, що відповідач втратила інтерес до спірного житла є обґрунтованим, тобто таким що підтверджений показаннями свідків та наявними у справі іншими доказами, що перераховані вище. З огляду на викладене вище, доводи апелянта щодо неналежного дослідження судом доказів у справі є безґрунтовними.

Відсутність у відповідача іншого житла на праві власності не є підставою для скасування рішення суду. ОСОБА_7 визнавала, що з березня 2012 проживає у своїх батьків. Чоловік відповідача також має право користування в будинку АДРЕСА_4, де зареєстрований з 07.06.2013 (а.с.171).

Малолітній ОСОБА_8 був зареєстрований в спірній квартирі його матір'ю під час розгляду даної справи - 28.12.2016, проте до спірної квартири разом з матір'ю чи батьком не заселявся (а.с.73, 112). Членом сім'ї позивача малолітній ОСОБА_8 не є.

Згідно з ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

З огляду на вказану вище норму, місце проживання малолітнього визначається місцепроживанням його батьків або одного з них.

Посилання апелянта на Конвенцію про права дитини, Конвенція про права інвалідів, Закон України «Про охорону дитинства», Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не є підставою для скасування рішення суду.

Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітній ОСОБА_8 в спірне житло не вселявся і жодного дня ним не користувався. Залишення малолітнього зареєстрованим в спірній квартирі за умови визнання його матері такою, що втратила право користування даною квартирою суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.

Відповідно до ст.1 та ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Не є підставою для скасування рішення посилання ОСОБА_7 на ст. 19 СК України. Орган опіки та піклування брав участь у справі як третя особа, яку вказав позивач в своїй позовній заяві. Представник органу висловив в судовому засіданні позицію щодо відношення до позову ОСОБА_9 Висновок, як то зазначено в ст.19 ч.5 СК України, третя особа не надавала, тому у суду не було підстав для застосування ст. 19 ч.6 СК України.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, що діє у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: