Справа № 462/6814/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова

в складі головуючої судді Румілової Н.М.,

при секретарі Кіптіла В.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», третя особа- приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Марко Лариса Володимирівна про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору, стягнення збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» 23.12.2016р. звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 53 від 19 березня 2007 року у розмірі 1 148 585,16 гривень та судовий збір в розмірі 17 228,78 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно кредитного договору ОСОБА_3 було видано кредит на споживчі цілі під заставу нерухомості в сумі 39 600,00 доларів США із сплатою 13 % річних з кінцевим терміном повернення 18 березня 2012 року. В подальшому між позивачем та відповідачем укладалися додаткові угоди до кредитного договору: Додаткова угода № 1 від 06 липня 2007 року, якою збільшено суму кредиту до 53 000,00 доларів США, Додаткова угода № 3 від 30 січня 2009 року, якою змінено графік погашення по кредиту та реструктуризовано кредитну заборгованість, Додаткова угода № 5 від 16 березня 2012 року, якою змінено суму кредиту на 22 717,37 доларів США та визначено кінцевий термін повернення кредиту 11 березня 2013 року, Додаткова угода № 6 від 11 березня 2015 року, якою змінено суму кредиту на 16 070,02 доларів США та визначено кінцевий термін повернення 05 жовтня 2015 року. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Надавши ОСОБА_3 кредитні кошти позивач виконав взяті на себе зобов'язання, натомість, ОСОБА_3 не виконує кредитні зобов'язання. Такі дії ОСОБА_3 порушують умови кредитного договору та вимоги ст.ст. 525, 526, 530, 625, 1054 ЦК України. В зв'язку із чим позивач просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, штрафні санкції, 3% річних та інфляційні нарахування.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, дав пояснення аналогічні змісту позову, вважає позов повністю підставним та обґрунтованим, а тому просить його задоволити. У зустрічному позові просив відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечив та подав зустрічний позов із залученням до справи третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Марко Ларису Володимирівну. ОСОБА_3 вважає позовні вимоги банку безпідставними з огляду на порушення останнім при видачі споживчого кредиту вимог чинного законодавства про захист прав споживачів, внаслідок чого, укладений 19 березня 2007 року між ним та банком Кредитний договір № 53 є недійсними, а все отримане у цих правовідносинах підлягає двосторонньому поверненню. Відсутність у кредитному договорі повної та достовірної інформації про умови споживчого кредитування, орієнтовну та детальну сукупну вартість кредиту, реальну відсоткову ставку свідчить про замовчування банком реальних умов кредитування, що вплинуло на його волевиявлення при укладенні кредитного договору та згідно ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є нечесною підприємницькою діяльністю, оскільки, вводить в оману споживача банківських послуг, що, згідно ст. 230 ЦК України - є обманом. При визнанні судом кредитного договору недійсним, в силу ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсними є й укладені на виконання його умов договори забезпечення. Крім того, ОСОБА_3 вважає, що недійсність оспорюваних правочинів дає йому право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000,00 гривень.Причиною припинення ним здійснення платежів по кредиту стало припинення банком прийому платежів в зв'язку із порушенням щодо банку ліквідаційної процедури та неповідомлення йому шляху виконання зобов'язань за кредитом. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 долучено до матеріалів справи Висновок № 09 експертного економічного дослідження від 15 березня 2017 року .

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку є безпідставними, тому не підлягають задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 слід задоволити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 березня 2007 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 53 строком дії до 18 березня 2012 року, за яким ОСОБА_3 отримав від банку споживчий кредит в розмірі 39 600,00 доларів США під 13 % річних.

21 березня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В. за реєстровим № 1220, згідно якого ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання умов кредитного договору передав банку в іпотеку власний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

06 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Додатковий договір № 1 до Кредитного договору, яким збільшено суму кредиту до 53 000,00 доларів США, внесено зміни до Іпотечного договору та зобов'язано ОСОБА_3 додатково сплатити 676,70 гривень плати за ведення позичкового рахунку.

06 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Договір про внесення змін до договору іпотеки від 21 березня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В. за реєстровим записом № 3446,

27 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Додатковий договір № 2 до кредитного договору, яким внесено зміни до п. 2.4 шляхом зміни банківських рахунків для повернення кредиту, відсотків, комісії, та внесено зміни до п. 4.2.5 шляхом зміни строку оплати щомісячної комісії.

30 січня 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладено Додатковий договір № 3 до Кредитного договору, яким внесено зміни до п. 1.2 Кредитного договору шляхом зміни графіку погашення основної суми кредиту.

10 серпня 2011 року між банком та ОСОБА_3 укладено Додатковий договір № 4 до Кредитного договору Кредитний, яким кредитний договір доповнено вимогою про безготівкову сплату щомісячних платежів за кредитом з власного поточного рахунку з правом банку самостійно списувати заборгованість з цього рахунку.

16 березня 2012 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Додаткову угоду № 5 до Кредитного договору, якою змінено суму кредиту на 22 717,37 доларів США та продовжено строк дії Кредитного договору до 11 березня 2013 року.

11 березня 2013 року між банком та ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду № 6 до Кредитного договору, якою змінено суму кредиту на 16 070,02 долара США, продовжено строк дії Кредитного договору до 05 жовтня 2015 року, внесено зміни до Іпотечного договору та передбачено право банку на зміну відсоткової ставки по кредиту на 18 % річних у разі виникнення прострочення заборгованості по кредиту.

15 серпня 2013 року між банком та ОСОБА_3 укладено Договір про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 497, яким ОСОБА_3 передав банку в іпотеку земельну ділянку площею 0,0480 га під будинком АДРЕСА_1

Відповідно до «Розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 53 від 19 березня 2007 року станом на 29 листопада 2016 року», долученого банком до первинного позову, зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 виконував до 15 жовтня 2014 року, що не заперечується ОСОБА_3

Ствердження ОСОБА_3, що припинення ним сплат по кредиту зумовлено порушенням щодо банку ліквідаційної процедури та неповідомлення йому банком шляху виконання зобов'язань по кредиту, підтверджується Постановою Правління НБУ від 10 червня 2014 року № 339 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК», яка додана банком до матеріалів справи та відсутністю письмових доказів повідомлення банком ОСОБА_3 способу виконання зобов'язань за кредитним договором. Що, в порядку ч. 4 ст. 545, ст.ст. 613, 614 ЦК України, свідчить про прострочення кредитора, відсутність вини боржника у прострочені сплати боргу та підтверджує безпідставність нарахування кредитором процентів та штрафних санкцій за прострочення оплати по кредиту.

Правовідносини за оспорюваним кредитними договорами регулюються ЗУ «Про національний банк України», ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції від 01 грудня 2005 року (надалі - Закон), ЗУ «Про іпотеку», ЦК України, з 06 липня 2007 року Постановою Правління НБУ 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Постанова НБУ).

З огляду на п. 2.1 кредитного договору та норми ч. 1 ст. 1 Закону, оспорюваний договір є договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону, перед укладенням договору споживчого кредитування банк зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, а саме: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Суд приймає до уваги ствердження ОСОБА_3 про те , що банком не було дотримано ці вимоги закону, перед укладанням спірного договору його не повідомляли про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги із зазначенням бази їх розрахунку: суми наданого кредиту, суми непогашеного кредиту, фіксованої суми щомісячного платежу, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Всупереч ст. ст. 10, 58, 60 ЦПК України, банком не подано суду належного доказу ознайомлення ОСОБА_3 перед укладанням спірного договору з умовами споживчого кредитування, так само не містить спростувань цього й кредитний договір та додаткові угоди до нього.

Відсутність своєчасної повної доступної інформації про умови споживчого кредитування зумовлює підставність твердження ОСОБА_3 щодо помилкової оцінки ним собівартості кредитних коштів та вплив такої необізнаності на його волевиявлення при укладанні спірного кредитного договору.

Відповідно до п. 4 ст. 7 ЗУ «Про національний банк України» від 20 травня 1999 року (із змінами та доповненнями), Національний банк встановлює для банків правила проведення банківський операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна.

З метою захисту споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобіганню завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації відповідно до п. 4 ст. 7 ЗУ «Про Національний банк України», ст. ст. 47, 49, 56 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», Постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168 затверджено «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які з урахуванням вимог чинного профільного законодавства України конкретизують процедуру переддоговірної роботи із споживачем банківських послуг та визначають обов'язкові складові споживчого кредитування.

Стаття 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року (із змінами та доповненнями), зобов'язує банк мати підрозділ, функціями якого є надання кредитів та управління операціями, пов'язаними з кредитуванням.

Згідно п. «в», п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону та п. 2.1 Постанови НБУ, банк зобов'язаний перед укладенням кредитного договору повідомити споживачу в письмовій формі умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а відповідно п. «є» ч. 2 ст. 11 Закону - варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги.

Відповідно п. 2.2 Постанови НБУ, інформація про платежі споживача надається банком з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку: зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо.

П.2.5. Постанови НБУ зобов'язує банки розробити форми (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачеві достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

П. 2.4 Постанови НБУ зобов'язує банки отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Судом встановлено відсутність у кредитному договору передбаченої законом інформації про умови споживчого кредитування, оскільки він не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача та варіанти його повернення, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, загальну суму щомісячного платежу по кредиту.

Скерування п. 2.3 кредитного договору позичальника отримувати відомості про суму нарахованих відсотків за номером телефону кожного робочого числа місяця є неналежним повідомленням споживача фінансових послуг банка про умови споживчого кредитування та загальний розмір щомісячного платежу по кредиту.

Зобов'язання позичальника п. 4.2.5 кредитного договору сплачувати банку щомісячну комісію за обслуговування кредиту у розмірі 0,2 % від суми заборгованості на перше число поточного місяця фактично збільшує на 0,2 % розмір відсоткової ставки за кредитом, при цьому, розмір цих відсотків не визначено у грошовому еквіваленті при визначенні розміру щомісячних сплат по кредиту.

Встановлений п. 1.2 кредитного договору графік визначає виключно дату щомісячного погашення основної суми кредиту в розмірі 660,00 доларів США, в той час як, відповідно Додатку № 1 до Висновку експерта, щомісячна сума мінімального необхідного платежу на 01 травня 2007 року становила 1 331,57 доларів США, тобто, фактично місячний платіж у двічі перевищує визначену договором суму такого платежу.

«Графік розрахунку платежів за кредитним договором № 53 від 19.03.2007 року» та «Орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту», є складовою виключно Додаткової угоди № 6 до кредитного договору № 53 від 19.03.2007 року, яка укладена між банком та ОСОБА_3 11 березня 2013 року, при цьому, за формою і змістом ці документи не відповідають ні переддоговірному письмовому повідомленню споживача про умови споживчого кредитування, ні обов'язковим договірним умовам щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору, ні вимогам оформлення графіку платежів по кредиту.

Судом встановлено, що «Орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту», що є Додатком № 2 до Додаткової угоди № 6 від 11 березня 2013 року, складено з порушенням п. 3.3. Правил, оскільки, він не містить детального розпису загальної вартості кредиту, інформації про розмір реальної процентної ставки, а абсолютне значення подорожчання кредиту є помилковим.

Невідповідність вимогам закону цього розрахунку підтверджено Висновком експерта, яким встановлено, що у Додатку № 2 до Додаткової угоди № 6 до кредитного договору № 53 від 19 березня 2007 року, що укладена 11 березня 2013 року, банком не вказана реальна процентна ставка, а абсолютне значення здорожчання кредиту занижене.

Така форма повідомлення банком обов'язкових складових споживчого кредитування порушує вимоги ст. 11 Закону та ст.ст. 2, 3 Постанови НБУ щодо надання інформації як перед укладенням кредитного договору про орієнтовну сукупну вартість кредиту, так й при укладенні кредитного договору по детальному розпису сукупної вартості кредиту.

Це також не відповідає вимогам п «є» ч. 2 ст. 11 Закону, п.п. 2.2 Постанови НБУ щодо надання інформації про варіанти повернення кредиту, яка має включати кількість платежів, їх періодичність та обсяги з обов'язковим зазначенням суми наданого кредиту, суми непогашеного кредиту, фіксованої суми щомісячних платежів.

Отже, у кредитному договорі та у додаткових угодах до нього відсутні відомості про реальну відсоткову ставку по кредиту, немає детального розпису загальної вартості кредиту та належно оформленого графіку його погашення, а також відсутній переддоговірний документ з орієнтовним розписом загальної вартості кредиту.

Відсутність у кредитному договорі та додатках до нього інформації про умови споживчого кредитування порушує також вимоги ст. 15 Закону щодо права споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити дані про основні властивості продукції, ціну (тариф), умови та правила придбання продукції, при цьому інформація щодо ціни має бути чіткою і простою для розуміння, а ціна повинна включати в себе всі податки та неподаткові обов'язкові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання.

Відсутність у ОСОБА_3 інформації про його платежі по кредиту з зазначенням суми наданого кредиту, суми непогашеного кредиту, фіксованої суми щомісячного платежу свідчить про недоступність для нього інформації про реальний розмір щомісячного платежу та розподіл банком оплачених ним по кредиту сум, що безперечно порушує права споживача на отримання достовірної інформації при виконанні умов договору споживчого кредиту.

Всупереч п.п 3.6 Постанови НБУ, який забороняє банкам встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, банк, керуючись п. 4.2.4. кредитного договору стягнув з ОСОБА_3 в момент видачі кредиту плату за відкриття та ведення позичкового рахунку в сумі 1 999,80 гривень.

Судом встановлено, що загальна сума здійснених на користь банку ОСОБА_3 по кредиту платежів становить 75 582,03 долара США, з яких тіло кредиту погашено на 42 961,69 долар США, а сплачені 32 620,34 доларів США - це відсотки за користування кредитними коштами (28 727,18 доларів США), комісія за обслуговування кредиту (3 497,16 доларів США), комісії за управління кредитом (396,00 доларів США), тобто відсотки за користування кредитними коштами та комісії по його обслуговуванню складають 43,16 % від загальної суми оплат по кредиту.

Суд вважає, що такий дисбаланс у зарахуванні відсотків і комісій по кредиту відносно до зарахування тіла кредиту ставить в скрутне та несправедливе становище ОСОБА_3 як споживача фінансових послуг банку.

Відповідно до ст. 18 Закону, умови договорів, що обмежують права споживача визнаються недійсними. В порядку ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону, до договорів про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 21 Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

З Висновку експерта вбачається, що реальна процентна ставка за кредитним договором на дату його укладання становить 15,66 % річних, а не як визначено п. 1.1 кредитного договору - 13 %, абсолютне значення подорожчання кредиту становить 15 755,88 доларів США, що не повідомлено споживачеві ні до ні після укладання спірного договору.

Судовим експертом досліджено додаткові до кредитного договору угоди та визначено реальну відсоткову ставку і абсолютне значення здорожчання кредиту за ними, зокрема:

за Додатковим договором № 1 від 06 липня 2007 року реальна відсоткова ставка по кредиту дорівнює 16,54 % річних, абсолютне значення здорожчання кредиту становить 19 921,67 доларів США;

за Додатковим договором № 3 від 30 січня 2009 року реальна відсоткова ставка по кредиту дорівнює 17,48 % річних, абсолютне значення здорожчання кредиту становить 10 630,76 доларів США;

за Додатковою угодою № 5 від 16 березня 2012 року реальна відсоткова ставка по кредиту дорівнює 15,82 % річних, абсолютне значення здорожчання кредиту становить 1 777,52 доларів США;

за Додатковою угодою № 6 від 11 березня 2013 року реальна відсоткова ставка по кредиту дорівнює 16,20 % річних, абсолютне значення здорожчання кредиту становить 3 263,68 доларів США.

Отже, протягом дії оспорюваного кредитного договору жодного разу реальна відсоткова ставка за кредитом не дорівнювала договірним 13 % річних, але така невідповідність не була доведена банком до ОСОБА_3 у передбаченому законом порядку та строк .

Замовчування банком обов'язкової для повідомлення споживачеві інформації про умови кредитного договору ввели в оману ОСОБА_3 щодо реальних умов кредитування, позбавили його можливості оцінити собівартість кредитних коштів до підписання кредитного договору, а в подальшому контролювати процес зменшення його заборгованості перед банком при сплаті щомісячних платежів.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

П. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним, суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (ст. ст. 215, 1048-1052, 1054-1055), ст. ст. 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Стаття 19 Закону забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає в тому числі будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною; пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону, нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо ж одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. При цьому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Надана банком недостовірна та неповна інформація про реальні умови споживчого кредитування вплинула на волевиявлення ОСОБА_3 та зумовила вчинення ним небажаного та небезпечного для його інтересів правочину, оскільки, ОСОБА_3 мав на меті отримати кредит під 13 % річних із щомісячним платежем у розмірі 660,00 доларів США.

Відповідно до кредитного договору, додаткових угод до нього та наданого банком «Розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 53 від 19 березня 2007 року станом на 29 листопада 2016 року», правильність якого визнається ОСОБА_3, банк видав кредит в розмірі 53 000,00 доларів США, а ОСОБА_3 на виконання умов кредитного договору сплатив на користь банку 75 582,03 долари США.

В порядку ст. 216 ЦК України, правовим наслідком недійсності правочину є обов'язок кожної із його сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тому буде правомірним зарахування сплачених ОСОБА_3 на користь банку сум погашення заборгованості по кредитному договору до повернення ним одержаного за недійсним кредитним договором.

Згідно з ч. 5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, що його забезпечує.

Тому, Іпотечний договір, укладений 21 березня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В. за реєстровим № 1220, Договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого Марко Л.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 21 березня 2007 року по реєстру № 1220, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», посвідчений 06 липня 2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 3446, Договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого Марко Л.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 21 березня 2007 року за реєстром № 1220, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк», посвідчений 15 серпня 2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 497 є недійсними.

В порядку ст. ст. 10, 60 ЦПК України, щодо обов'язку сторони спору доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вимога ОСОБА_3 щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000,00 гривень не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст.4 ч.1 п.5 Закону «Про захист прав споживачів» моральна шкода відшкодовується якщо така заподіяна небезпечною для життя і здоров'я продукцією. Тому в цій частині позов підлягає відмові.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 208, 209, 212-215, 217, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», третя особа- приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Марко Лариса Володимирівна, про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору, стягнення збитків та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним Кредитний договір № 53 від 19 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк».

Визнати недійсним Додатковий договір № 1 до кредитного договору № 53 від 19 березня 2007 року, укладений 06 липня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк».

Визнати недійсним Додатковий договір № 2 до кредитний договір № 53, укладений 27 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк».

Визнати недійсним Додатковий договір № 3 до кредитного договору № 53 від 19 березня 2007 року, укладений 30 січня 2009 року між ОСОБА_3 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк».

Визнати недійсною Додаткову угоду № 4 до кредитного договору № 53 від 19 березня 2007 року, укладену 10 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк».

Визнати недійсною Додаткову угоду № 5 до кредитного договору № 53 від 19 березня 2007 року, укладену 16 березня 2012 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк».

Визнати недійсною Додаткову угоду № 6 до кредитного договору № 53 від 19 березня 2007 року, укладену 11 березня 2013 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк».

Визнати недійсним Іпотечний договір, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» 21 березня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1220.

Визнати недійсним Договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого Марко Л.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 21 березня 2007 року по реєстру № 1220, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» 06 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3446.

Визнати недійсним Договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого Марко Л.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 21 березня 2007 року за реєстром № 1220, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» 15 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 497.

Зарахувати сплачені ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» за Кредитним договором № 53 від 19 березня 2007 року платежі до сум повернення грошових коштів, отриманих за Кредитним договором № 53 від 19 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк»».

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення- протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Н.М.Румілова