У Х В А Л А

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» про стягнення компенсації втрати заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 04 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 02 листопада 1977 року по 01 січня 1999 року працювала у відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» (далі - ВАТ «Содовий завод») на різних посадах. Повного розрахунку при звільненні із нею проведено не було, у результаті чого рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 1999 року, що набрало законної сили, із товариства на її користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 1 160 грн. 55 коп. Постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2013 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом.

Посилаючись на те, що вказане рішення суду про стягнення на її користь заборгованості із заробітної плати до цього часу не виконано, а ВАТ «Содовий завод» з реєстрації не знято, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача компенсацію частини доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7 755 грн. 72 коп.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 04 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що фактичною датою розрахунку відповідача з позивачем по заробітній платі є день ухвалення рішення суду про стягнення цієї заборгованості, тобто у 1999 році, тому позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду за стягнення компенсаційних виплат. Крім того, позов є безпідставним.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову з інших правових підстав, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 пропустила тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки була звільнена з роботи 01 січня 1999 року, а до суду звернулася лише у березні 2016 року.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 02 листопада 1977 року по 01 січня 1999 року ОСОБА_3 працювала у ВАТ «Содовий завод» на різних посадах.

Повного розрахунку при звільненні із нею проведено не було, у результаті чого рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 1999 року зі ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 1 160 грн. 55 коп.

Постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2013 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що вказане рішення суду про стягнення на її користь заборгованості із заробітної плати до цього часу не виконано.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тобто, початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум, а не з дня його звільнення з роботи або з дня ухвалення судового рішення про стягнення цих сум.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та безпідставно відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду, оскільки відповідач до моменту звернення до суду із цим позовом рішення суду про стягнення заборгованості із заробітної плати не виконав і з позивачкою не розрахувався.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 04 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська