Номер провадження: 22-ц/785/2880/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14.12.2016 року,

встановила :

28.09.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, у якому просила суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №000933 від 19.08.2014 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та її чоловіком ОСОБА_3, мотивуючи позовні вимоги тим, що зазначений договір був укладений ОСОБА_3 без надання нею згоди, яка передбачена ст. 65 СК України та не погоджуючись з діями чоловіка щодо розпорядження грошовими коштами сімейного бюджету та укладання договору щодо розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, просила визнати договір фінансового лізингу недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14.12.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу №000933 від 19.08.2014 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_3

Не погоджуючись з рішенням суду, директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким позовну заяву залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що договір фінансового лізингу вчинений у письмовій формі відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний ОСОБА_3 добровільно і не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст.215 ЦК України. Крім того, ОСОБА_3 була підписана заява, якою він підтверджує, що їм уважно прочитано та зрозуміло умови Договору, в повному обсязі та коректно отримано інформацію від менеджера компанії. ОСОБА_4 вважає помилковим твердження щодо недійсності договору, так як спірний договір був укладений без згоди позивача, оскільки Договір фінансового лізингу є правочином щодо отримання в користування предмета лізингу, визначеного Договором, і не створює обовязків для другого із подружжя, а лише для Лізингоодержувача як сторони Договору. При укладанні Договору лізингу відсутнє майно яким розпорядився другий з подружжя, а проводиться лише грошова оплата предмета лізингу, грошові кошти не є предметом Договору лізингу, а лише еквівалентом оплати за користування предметом лізингу. Законом не передбачено при укладанні договору лізингу отримувати згоду іншого подружжя, оскільки при укладанні даного договору відсутнє майно, яким розпорядився другий з подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення у повної мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався, зокрема статтями 215, 216, ч. 2 ст. 360 ЦК України, ч. 2 ст. 61 та ч. 1 ст. 65 СК України та виходив з того, що права позивача, як власника спільно набутого майна за час шлюбу, а саме: грошових коштів, якими відповідач ОСОБА_3 розпорядився на власний розсуд, порушені внаслідок укладання спірного договору та підлягають захисту.

Проте з таким висновком суду погодитись можна виходячи з наступного.

Суд першої інстанції правильно встановлено, що 19.08.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_3 було укладено Договір фінансового лізингу №000933.

Відповідно до п. 1.1 Договору, Лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - Предмет Лізингу, визначений у п. 3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач зобовязується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

На виконання Договору фінансового лізингу №000933, ОСОБА_3 19.08.2014 року, згідно з Додатком № 1 до зазначеного Договору, що є його невідємною частиною, сплатив 29 999,90 грн. Комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 Договору.

Згідно ч.ч.3,4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі встановленій законом.

Договір фінансового лізингу №000933 вчинений у письмовій формі відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний ОСОБА_3 добровільно на кожному аркуші зазначеного Договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст.215 Цивільного кодексу України.

Крім того, 19.08.2014 року, в день підписання Договору, ОСОБА_3 підписав заяву, якою підтверджує, що він уважно прочитав та зрозумів умови Договору, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта.

Також ОСОБА_5 19.08.2014 року погодив з менеджером компанії марку, модель, та вартість Предмета Лізингу, котрий він самостійно обрав, що зафіксовано в Додатку № 3 до Договору.

Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору.

Доводи позивача про те, що Договір №000933 є недійсним оскільки укладався без його згоди відповідно до ст. 65 СК України є безпідставними, оскільки відповідно до частини 1,2 ст.65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Положення ст.65 СК України, щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання в користування певного майна, оскільки за своєю природою договір Фінансового лізингу є правочином щодо отримання в користування Предмета Лізингу, визначеного Договором, і не створює обовязків для другого із подружжя, а лише для Лізингоодержувача як сторони договору (ч.1 ст. 806 ЦК України).

Між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» і ОСОБА_3 укладений договір фінансового лізингу №000933 від 19.08.2014 року, відповідно до якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобовязувалося придбати визначений Лізингоодержувачем ОСОБА_3 Предмет Лізингу, та передати його останньому у користування.

Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для визнання Договору фінансового лізингу недійсним, оскільки законом не передбачено при укладанні договору лізингу отримувати згоду іншого подружжя. За своєю природою, договір лізингу є договором оренди, за яким Лізингодавець передає Лізингоодеожувачеві у користування майно на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі), тобто при укладанні Договору лізингу відсутнє майно яким розпорядився другий з подружжя, а проводиться лише грошова оплата Предмета Лізингу, грошові кошти не є предметом Договору лізингу, а лише еквівалентом оплати за користування Предметом Лізингу.

Крім того колегія суддів зазначає, що згідно ч.1 ст.65 СК України, на яку, як на підставу задоволення позову посилається позивач, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого,що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Така згода за своєю природою є одностороннім правочином.

Разом з тим, відсутність такої згоди само по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до частини другої ст.369 ЦК України та частину другої ст.65 СК України при укладені одним із подружжя договору щодо розпорядженням спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Позивачем не доведено, що ОСОБА_3, який уклав договір щодо спільного майна, та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно.

Таким чином, вказане є окремою підставою для відмови у задоволені позову.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушення норм матеріального права, тому на підставі п.п.1, 3, 4 ст.309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У звязку з задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь апелянта - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» понесенні останнім та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила :

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14.12.2016 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» судовий збір у розмірі 606,32 грн.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

ОСОБА_6