Провадження 2/127/3725/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

при секретарі Константинові А.К.

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 позов мотивував тим, що в 2015 році між ним та ОСОБА_3 була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомого майна за орієнтовною ціною 300 000 грн. Враховуючи, що у договорі купівлі-продажу відповідач не бажав вказувати суму повної вартості майна, а позивач мав отримати часткове відстрочення платежу, сторони домовилися зазначити ці обставини шляхом оформлення договору позики.

На виконання такої домовленості 15.10.2015 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення. Відповідно до умов цього договору позивач є покупцем, який набув у власність 7/20 часток нежитлового приміщення № 23 в будівлі № 6 по вул. 50-річчя Перемоги, 34-А в м. Вінниці. До складу зазначеної частини входять: кабінет 23-11 площею 16,3 кв.м., коридор 23-12. площею 7,8 кв.м., коридор 23-13 площею 5,8 кв.м., склад 23-14 площею 11,4 кв.м., склад 23-15 площею 18,7 кв.м., загальною площею 60,0 кв.м. Відповідно до п.3 даного договору продаж вчинено за 180 000 грн., які позивач сплатив відповідачеві при укладенні договору, про що зазначено у договорі: «вказану суму грошей продавець (відповідач) отримав від покупця (позивача) повністю до підписання цього договору.

В цей день 15.10.2015 року вони уклали та нотаріально посвідчили договір позики. Зміст договору містить положення про те, що позивач, як позичальник, отримав від відповідача, як позикодавця, у власність 332 500 грн. та мав повернути ці кошти в повному обсязі 01.01.2016 року.

Насправді цей договір позики не був спрямований на виникнення між позичальником та відповідачем відносин позики, фактично грошові кошти до і після підписання договору позики не передавались, а цей договір регулював між сторонами порядок розрахунку за договором купівлі-продажу.

Також позивач зауважив, що при укладенні договору позики на нього чинився психологічний тиск з боку відповідача, він запевняв, що є відомою та шанованою в місті людиною, що ставиться до позивача, як до сина і допоможе йому із веденням бізнесу і що договір купівлі-продажу вчиняється на «гарних» умовах без сплати податків.

Згодом, між позивачем та відповідачем було вирішено питання щодо проведення повного розрахунку за майно, придбане за договором купівлі-продажу від 15.10.2015 року, проте відповідач став уникати зустрічей із позивачем з приводу юридичного оформлення розрахунку по договору позики, а в телефонних розмовах запевняв, що договір позики вже не має значення, просив не хвилюватися.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3, скориставшись довірливістю та юридичною необізнаністю позивача, звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, якого насправді не існує.

Оскільки договір позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, є безгрошовим і укладеним під впливом обману, відповідно до ст.ст. 215, 1051 ЦК України позивач ОСОБА_5. просив визнати недійсним договір позики від 15.10.2015 року, укладений між ним та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 7496.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5 ОСОБА_1 та ОСОБА_7 позов підтримали відповідно до викладених обставин, просили врахувати, що доказів отримання ОСОБА_5 грошей по договору позики немає, цей договір був спрямований на забезпечення розрахунку позивачем по договору купівлі-продажу від 15.10.2015 року. Сторони домовились про визначення вартості об`єкта 300 000 грн., хоча в договорі зазначили ціну 180 000 грн., і 08.05.2015 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 завдаток в сумі 10 000 доларів США. На даний час претензій по розрахункам по договору купівлі-продажу сторони не мають, договір купівлі-продажу не оскаржений, разом з тим, зобов`язання у ОСОБА_5 по договору позики не виникло, оскільки гроші по позиці не передавались. Просили визнати недійсним договір відповідно до ст. 1051 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов не визнали, надали письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_3 суду пояснив, що у нього з позивачем були хороші стосунки і на прохання позивача він позичив йому гроші, без оформлення розписки, однак позивач лише обіцяв розрахуватись і з метою забезпечення виконання свого зобов`язання він сам запропонував укласти письмовий договір позики і посвідчити його у нотаріуса, сам оплатив послуги нотаріуса. Борг позивач так і не повернув, тому він звернувся до суду із відповідним позовом. Зазначив, що по договору купівлі-продажу позивач розрахувався і претензій один до одного вони не мають.

Представник відповідача ОСОБА_4 суду пояснив, що правових підстав для визнання недійсним договору позики немає, всі істотні умови договору дотримані, договір підписаний сторонами, а в п. 2 сторони зазначили, що гроші в сумі 332 500 грн. позичальник ОСОБА_5 отримав від позикодавця повністю до оформлення договору. Факт обману позивачем також не доведений, волевиявлення було вільним і усвідомленим, сторони розуміли значення своїх дій, а від нотаріуса отримали всі роз`яснення.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що 15.10.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 7495 (а.с. 7).

Згідно з умовами договору позики, позикодавець ОСОБА_3 передав у власність позичальнику ОСОБА_5 332 500 грн., що еквівалентно сумі 14 455 доларів США, строком до 01.01.2016 року без нарахування процентів за користування позикою (п.1). Зазначена вище сума грошей отримана позичальником від позикодавця повністю до оформлення цього договору (п. 2).

У договорі також зазначено, що сторони, розуміючи значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, і не є правочином зловмисним, тобто, не є таким, що передбачено ст.ст. 234-235 ЦК України (п. 10).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_5 вказав, що між ними не виникли правовідносини по договору, оскільки він є безгрошовим.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики від 15.10.2010 року був посвідчений нотаріально.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_5 не отримував від ОСОБА_3 грошей позивач не надав. Таке твердження спростовується п.1, п. 2 договору позики.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України даний документ посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми позичальнику.

Частиною 2 ст. 1051 ЦК України визначено, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідну правову позицію також висловив Верховний Суд України при розгляді справи № 6-63цс13 від 18.09.2013 року. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 в заяві від 31.08.2017 року повідомив, що ним 15.10.2015 року за реєстровим № 7495 був посвідчений договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Особи сторін встановлено згідно наданих ними паспортів, копії яких знаходяться в архіві нотаріуса. Дієздатність учасників правочину перевірено. Вищезазначений договір був посвідчений ним з дотриманням норм чинного законодавства, договір відповідав волевиявленню, дійсним намірам та інтересам сторін (а.с. 31).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.02.2017 року, яке набрало чинності, встановлено, що правочин вчинено у формі, встановленій законом і він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дані обставини в силу ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що підстав для визнання договору позики безгрошовим, немає.

Також є необґрунтованим твердження позивача про укладення договору позики внаслідок обману.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Для визнання правочину недійсним з підстав вчинення правочину під впливом обману, позивач повинен довести наявність умислу в діях відповідача і сам факт обману. Натомість, позивач і представники не надали доказів, що відповідач діяв умисно і ввів позивача ОСОБА_5 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Суд приймає до уваги, що в п. 11 договору сторони підтвердили, що відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, договір відповідає реальній домовленості сторін, а також, що цей правочин ніяким чином не порушує публічний порядок, його вчинення не є впливом помилки, обману, насильства або важких обставин (ст.ст. 228, 229, 230, 231, 233 ЦК України), а також те, що вони отримали від нотаріуса всі розяснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають (п.11).

Твердження позивача і представників, що договір позики фактично був спрямований на проведення розрахунку за нерухоме майно (відстрочка платежу) по договору купівлі-продажу є недоведеним.

Згідно договору купівлі-продажу, який не був оспорений сторонами, вартість придбаного ОСОБА_5 у ОСОБА_3 нерухомого майна складає 180 000 грн. За даними звіту про оцінку майна, складеного оцінювачем ТОВ «Подільський експертний центр» від 18.09.2015 року, оціночна вартість відчужуваної частини приміщення складає 179 880 грн. (а.с. 6).

Умовами договору не визначено, що договір укладений з розстрочкою платежу і дійсна вартість нерухомого майна становить 300 000 грн., як зазначав позивач. Розписка ОСОБА_3 від 08.05.2015 року не є належним доказом визначення ціни нерухомого майна і підтвердження зобов`язання, оскільки не містить відомостей щодо остаточної вартості приміщень і не відповідає формі попереднього договору (ст. 635 ЦК України).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 визнав в судовому засіданні, що розрахунок по договору купівлі-продажу проведений в повному обсязі і претензій до покупця він не має.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що підстав для визнання договору недійсним немає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 204, 215, 626, 638, 1046, 1051 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 5, 8, 10, 57, 58, 60, 88, 208, 213-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: