_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8592/17
Провадження № 2/520/8368/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 одеської державної нотаріальної контори, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дій нотаріуса неправомірними та скасування свідоцтва про право спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

25.07.2017 року позивач звернулась до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати дії державного нотаріуса ОСОБА_2 одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 неправомірними. Скасувати Свідоцтво про право на спадкування за законом, видане 19.02.1976 року ОСОБА_6 ОСОБА_2 одеською державною нотаріальною конторою на 1/2 житлового домоволодіння, що знаходиться за адресою м. Одеса, по провулку Південний № 20, зареєстроване у реєстрі за № 2-1485.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що своїми діями при видачі ОСОБА_6 Свідоцтва про право на спадщину за законом державний нотаріус ОСОБА_2 Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 порушила норми чинного законодавства, а саме не врахувала того, що її батько - ОСОБА_7 постійно проживав зі своїм батьком ОСОБА_8 та був там зареєстрований, а від так вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 одеської державної нотаріальної контори та треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Перш за все, слід зауважити, що жодних нових доказів та документів, окрім тих, що були надані до позовної заяви, позивач суду не надала, клопотання про витребування доказів від 17.08.2017 року не підтримала, з будь-якими іншими клопотаннями про витребування доказів до суду не зверталась, хоча це право їй було роз`яснено, у зв`язку з чим справа розглядається за наявними у ній документами, так як в Україні діє диспозитивність процесу, а суд позбавлений права самостійно збирати докази у справі.

В судовому засіданні встановлено, що 06 жовтня 1963 року помер ОСОБА_8, про що в книзі записів актів громадянського стану про смерть було складено актовий запис № 4653, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть ОСОБА_11 У-ЯР № 275333.

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини житлового будинку, побудованого на 100 % але не зданого в експлуатацію у звязку зі смертю спадкодавця, що знаходиться в м. Одесі по провулку Південному під № 20, що належав ОСОБА_8 згідно договору на право побудови, посвідченого 23 жовтня 1940 року Одеською обласною державною нотаріальною конторою по реєстру № 37271.

При вирішенні даної справи застосуванню підлягають правила ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до вимог ст. 529 ЦК України 1963 року спадкоємцями першої черги є в рівних частинах діти, дружина і батьки померлого.

Спадкоємцями першої черги майна померлого ОСОБА_8 були: син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Посвідкою про народження № 141023 та донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії ЯТ № 137165.

ОСОБА_12 звернулась до ОСОБА_2 одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_13 (а.с.25).

У звязку з чим, 19 лютого 1976 року державним нотаріусом третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 було видано Свідоцтво про право на спадщину по закону, згідно якого російською мовою "Рабчинюк Ольга Дмитриевна" успадкувала ? частину житлового будинку побудованого на 100 % але не зданого в експлуатацію у звязку зі смертю спадкодавця, що знаходиться в м. Одесі по провулку Південному під № 20, що належав ОСОБА_8 згідно договору на право побудови посвідченого 23 жовтня 1940 року Одеською обласною державною нотаріальною конторою по реєстру № 37271.

Згідно із вимогами ст. ст. 548, 549 ЦК, який діяв на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління майном або володіння спадковим майном, 2) якщо він подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено, що 08 вересня 1983 року ОСОБА_7 помер, про що свідчить копія Свідоцтва про смерть ОСОБА_11 ІІ-ЖД № 381784, та 30 липня 2006 року померла ОСОБА_6, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть ОСОБА_11 1-ЖД № 063815.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що вона є донькою ОСОБА_7, на підтвердження чого надала Свідоцтво про народження Серії І-ЖД № 365850 видане на імя ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3, натомість доказів переходу прізвище на «Петушенко» суду надано не було.

Також позивач стверджує, що її батько ОСОБА_7 на момент смерті ОСОБА_8, який помер 06.10.1963 року, разом зі своєю сімєю постійно разом проживав з померлим та був там зареєстрований, та відповідно до норм ст.. 549 ЦК України вважається таким, що фактично прийняв спадщину, та більш того ним своєчасно було подано до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Проте при поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористалась своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме: не надано доказів місця проживання та реєстрації ОСОБА_7, а також не надано доказів звернення останнього до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8.

Зокрема, згідно з п. 124 чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом Міністра юстиції Української PCP від 11 жовтня 1975 №45/5 (далі Інструкція), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном серед іншого можуть бути довідка управління будинками, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець, безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця, або запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить проте, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку в період 6 місяців після дня смерті спадкодавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 553 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Доказів волевиявлення ОСОБА_7 на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, позивач суду не надала, її доводи викладені в позовної заяві нічим не підтвердженні, а від так є голослівними та необґрунтованими.

Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не зверталась, у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Більш того, як було з`ясовано судом, ОСОБА_15 померла ще 30 липня 2006 року і належну їй 1/2 частину спірного будинку успадкували її діти, треті особі у справі, які зареєстрували своє право власності 19.12.2007 р. та 20.12.2007року відповідно.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 179, 209, 212-215 ЦПК України, ст..ст. 548, 549, 553 ЦК УРСР від 1963 року, ст. 56 Конституції України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 одеської державної нотаріальної контори, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дій нотаріуса неправомірними, та скасування свідоцтва про право спадкування за законом відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.