Провадження № 4-с/161/167/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року місто ОСОБА_1

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі головуючого судді Подзірова А.О., при секретарі судових засідань ОСОБА_2, за участі представника заявника ОСОБА_3, представника заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку скаргу ОСОБА_5 на дії ОСОБА_1 державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_6 стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

28 липня 2017 року ОСОБА_5 (далі скаржник, боржник, ОСОБА_5С.) звернулася в суд зі скаргою на дії ОСОБА_1 державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_6 (далі державний виконавець) стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі АТ «ОТП Банк, банк, стягувач) до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Скарга обґрунтована тим, що у провадженні ОСОБА_1 державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_6 знаходиться виконавче провадження №46245952 з примусового виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2009 року №2-2197/2009 про стягнення зі скаржника на користь банку заборгованості за кредитним договором в розмірі 394 897,29 грн та 1730 грн судових витрат.

23 травня 2017 року державним виконавцем була винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої описано та накладено арешт на нежиле приміщення, 9/1000 часток адміністративного приміщення /літери А-4/, загальною площею, 19,8 кв.м., а саме приміщення №16-27. В спільному користуванні коридор 16-1, пл. 40.5 кв.м., коридор 16-28 пл. 2,8 кв.м., санвузол 16-31 пл. 8,7 кв.м., санвузол 16-32 пл. 5,4 кв.м., сходові клітки на 1, 2, 3, 4 поверхах, за адресою м. Луцьк, вул. Коперника, буд.8А.

Скаржник зазначає, що вказане майно є предметом іпотеки згідно договору від 08 січня 2008 року №PM-SME A03/001/2008, який укладений з АТ «ОТП Банк».

Посилаючись на правові позиції Верховного суду України, які зазначені у постановах від 01 червня 2016 року №6-144цс16, від 02 березня 2016 року №6-224цс16, скаржник вважає, що оскільки вона має заборгованості перед іншими кредиторами, зокрема перед Акціонерним банком «Діамант» та ПАТ «Родовід Банк», тому звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише за окремим рішенням суду, а дії державного виконавця стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки є неправомірними.

З наведених вище мотивів просить суд:

1) визнати незаконною постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 23 травня 2017 року у виконавчому провадженні ВП №46245952;

2) визнати неправомірними дії державного виконавця стосовно звернення стягнення на 9/1000 часток адміністративного приміщення /літер А-4/ загальною площею 19,8 кв.м., а саме приміщення №16-27, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Коперніка, 8а в рамках виконавчого провадження ВП №46245952 по примусовому виконанню виконавчого листа, виданого 03 листопада 2009 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області по справі №2-2197/09 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором.

У судовому засіданні представник боржника скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Представник заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» ОСОБА_4 у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на підстави викладенні в письмовому запереенні.

Державний виконавець у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні скарги, вважає свої дії правомірними, такими що направленні на виконання рішення суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2009 року у справі №2-2197/2009 стягнуто ОСОБА_7 в користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі регіонального відділення АТ «ОТП Банк» у м. Луцьку кредитну заборгованість в розмірі 394 897,29 грн та 1730 грн судових витрат (а.с.9-10).

На виконання цього судового рішення судом був виданий виконавчий лист, який наразі знаходиться на примусовому виконанні у Другому відділі державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області, виконавче провадження №46245952.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 з 13 лютого 2008 року змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с.31).

23 травня 2017 року державним виконавцем була винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої описано та накладено арешт на нежиле приміщення, 9/1000 часток адміністративного приміщення /літери А-4/, загальною площею, 19,8 кв.м., а саме приміщення №16-27. В спільному користуванні коридор 16-1, пл. 40.5 кв.м., коридор 16-28 пл. 2,8 кв.м., санвузол 16-31 пл. 8,7 кв.м., санвузол 16-32 пл. 5,4 кв.м., сходові клітки на 1, 2, 3, 4 поверхах, за адресою м. Луцьк, вул. Коперника, буд.8А.

З наданих матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що вказана постанова була належним чином вручена скаржнику.

Натомість про вказану постанову скаржнику стало відомо 19 липня 2017 року, коли її представник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження (а.с.19).

Оскільки зі скаргою до суду скаржник звернулася 28 липня 2017 року (а.с.1), а про оскаржуване рішення дізналася 19 липня 2017 року, на думку суду, вона не пропустила встановлений у ч.5 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» десятиденний строк на оскарження постанови.

Надаючи правову оцінку по суті оскаржуваної постанови, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон (далі Закон №1404-VIII), звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

В частині першій статті 46 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

У частині пятій статті 51 Закону №1404-VIII передбачено, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

А у частині сьомій цієї ж статті визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

На думку суду, вказані положення законодавства не містять обмежень, які б забороняли державному виконавцю проводити звернення стягнення на предмет іпотеки у разі існування у боржника заборгованості не тільки перед іпотекодержателем.

Наразі, чинний Закон №1404-VIII передбачає, що звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) здійснюється в загальному порядку, кошти від такого звернення направляються в першу чергу заставодержателю (іпотекодержателю), навіть якщо він не є стягувачем, а залишок коштів розподіляється між іншими стягувачами.

Вказане правове регулювання відрізняється від приписів Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, який втратив чинність та у частині першій статті 54 якого передбачалося, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Посилання скаржника на правові позиції Верховного суду України від 01 червня 2016 року №6-144цс16, від 02 березня 2016 року №6-224цс16 є помилковим та до уваги не беруться, оскільки вказані правові позиції стосується застосування Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, який наразі втратив чинність та правове регулювання якого відрізнялося від приписів чинного Закону №1404-VIII.

Крім того, як що брати до уваги ці правові позиції, та сформульований в них висновок, що звернення стягнення на предмет іпотеки допускається лише у випадку наявності заборгованості тільки перед іпотекодержателя, суд зазначає, що цей правовий висновок сформульований в першу чергу для захисту законних інтересів стягувача-іпотекодержателя, а не боржника.

В даному ж випадку звернення стягнення на предмет іпотеки жодним чином не порушує права та законні інтереси боржника, і в свої скарзі вона не наводить, яким чином порушення, які на її думку допустив державний виконавець, впливають на її обсяг прав та законних інтересів.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що у розглядуваному випадку виконавчі провадження стосовно боржника не є зведеними в одне, тобто звертаючи стягнення на предмет іпотеки в межах окремого виконавчого провадження №46245952, державний виконавець задовольняє вимоги виключно іпотекодержателя ПАТ «ОТП Банк», а вимоги інших стягувачів в межах цього виконавчого провадження задовольнятися не будуть.

Враховуючи викладене, суд вважає дії державного виконавця направленні на звернення стягнення на іпотечне майно правомірними, а постанову держаного виконавця про опис та арешт майна законною.

З наведених мотивів та підстав суд вважає скаргу ОСОБА_5 безпідставною та відмовляє у її задоволенні.

Керуючись статтями 210, 387 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_5 на дії ОСОБА_1 державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_6 стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_8