Справа№521/7446/15
№провадження 2/521/639/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» вересня 2017 року

Малиновський районний суд м. Одеси в складі

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулися ОСОБА_1, ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння та просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 №5720, укладений 27 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, витребувати квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_4, отриману на підставі договору дарування №5743 від 28 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_6, яке було набуто нею в період шлюбу з ОСОБА_2.

У підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що 27 жовтня 2004 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування вищезазначеної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Однак, позивач не мала намір укласти договір дарування , оскільки іншого житла у них не має, проживати більше ніде. Таким чином, позивач просить визнати даний договір дарування не дійсним, на підставі ст. 229 ЦК України.Окрім того, оскльки на данний час у квартири новий власник просить суд витребувати зазначену квартиту та визначити за позивачкою право власності.

Представник позивачів приймав участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 також приймала участь у судовому засіданні, позовні вимоги не визнала, заперечувала проти визнання договору дарування від 27.10.2004 року недійсним та витребування у відповідачці майна , яке вона правомірно набула,

Таким чином,просили у задоволені позову відмовити. Крім цього, наполягала на тому, що строк позовної давності на оскарження даного договору сплинув та у позивачів немає поважних причин на його поновлення.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився належним чином повідомлявся, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_5 у судове засідання не зявилась належним чином повідомлялася.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думки сторін та їх представників, повно і всебічно з'ясувавши обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 27.11.2003 рок, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в книзі №44, на сторінці 194, за № 3095, позивачці на праві приватної власності належала квартира за адресою: №24 в будинку №7 по вул.Середня в м.Одесі.

27 жовтня 2004 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Як вбачається з договору сторони зазначили що володіють достатнім обсягом дієздатності та діють на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їх внутрішній волі, склали цей договір,окрім того,дарувальник свідчить, що згадана квартира, належить йому на праві приватної власності до цього часу нікому другому не продана, не подарована, не заставлена, як внесок до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб не внесена, іншим способом не відчужена, під податковою заставою та забороною відчуження (арештом) не перебуває, боргом за житлово-комунальні послуги і податки не обтяжена, сервітути відносно неї не встановлені, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб (в тому числі за договорами оренди, найму, або лізінгу), як у межах так і за межами України немає, як юридична адреса вона не використовується та знаходиться у-стані, який Є повністю придатним для використання її за цільовим призначенням, прихованих недоліків чи інших дефектів не має. Сторонам розяснено вимоги ст. 229-203 Цивільного кодексу України, які передбачають майнову відповідальність сторони договору за вчинення договору в результаті недбальства, під впливом обману та під впливом насильства.

Відповідно до зазначеного договору, сторони стверджували, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для них юридичні наслідки.

Окрім того, як вбачається з позову позивачі зазначають, що при укладанні договору розуміли, що право власності на квартиру переходить до відповідача.

На даний час позивачка вважає, що при складані даного правочину вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зазначила що вона уклала для себе невигідну угоду внаслідок помилки, а тому просить визнати даний договір недійсним, на підставі ст.229 ЦК України.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, у своїй позовній заяві позивач вказує на те, що даний договір був складений добровільно, а від так даний договір був укладений без порушення закону.

Позивач не доведено під час розгляду справи щодо неправильного сприймання фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування, в силу ст.229 ЦК України не і є підставою для визнання договору недійсним.

Окрім того, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК).

Пленум ВСУ в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір дарування, в результаті чого між ними виникли правовідносини відповідно до цієї угоди.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Так, позивачі у позові та їх представник у судовому засіданні зазначали, що на момент укладання договору дарування квартири, яка була подарована відповідачу, є єдиним житлом для позивачів, та після укладання договору та по теперішній час вони проживають у вказаній квартирі, продовжує сплачувати комунальні послуги та утримувати вказану квартиру.

Разом з тим, матеріали цивільної справи не містить будь яких належних та допустимих доказів, на підтвердження обставин, на які посилається позивач як на підстави своїх вимог, а саме доказів щодо відсутності у позивачів іншого майна, сплачувати комунальних послуг та утримання вказаної квартири.

Відповідно до статті 57 ЦПК України «Докази» доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень статті 58 ЦПК України «Належність доказів» належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Такий правовий висновок міститься у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202 цс 15.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного суд приходить до висновку, що спірний договір дарування був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства (ст.ст. 203, 209, 719 ЦК України), при цьому відсутні підстави для визнання договору недійсним, на підставі ст. 229 ЦК України, оскільки він був укладений за ініціативою позивачки, якій було зрозуміло його зміст, вони усвідомлення значення своїх дій, а також правові наслідки укладення договору дарування, які також були роз'ясненні приватним нотаріусом.

Таким чином суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання договору дарування спірної квартири недійсним.

Вимоги позову про визнання за позивачем права власності та про витребування майна також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними та випливають з можливого висновку суду про недійсність договору дарування від 27.10.2004 року, що за наведеними вище висновками суду не відповідає обставинам справи.

Так, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги у частині витребування квартири яка знаходиться у законному володінні ОСОБА_4 частиною 3 ст. 388 ЦК України «Якщо майно набуто безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».

Як вбачаєть з матеріалв справи, 28.10.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 , сторонни зазначили, що володіють достатнім обсягом дієздатності та діємо на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їх внутрішній волі, склали цей договір,відповідно до зазначеного договору ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру під № 24 (двадцять чотири) у будинку під № 7 (сім) по вулиці Середня в місті Одесі, яка складається в цілому з трьох житлових кімнат, загальною житловою площею 38,3 кв. м. та підсобних приміщень. Загальна площа квартири № 24 (двадцять чотири) - 66,0 кв.м. Зазначена квартира належить дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27.1,0.2004 року, за реєстром № 5720 зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в книзі № 4доп. к., - 87, за № 3095.

Дарувальник свідчить, що згадана квартира, належить йому на праві приватної вдатності до цього часу нікому другому не продана, не подарована, не заставлена, як внесок до статутного капіталу.(фонду) юридичний осіб не внесена, іншим способом не відчужена, під податковою заставою та забороною відчуження (арештом) ж перебуває, боргом за житлово-комунальні послуги і податки не обтяжена, сервітути відносно неї не встановлені судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб (в тому числі за договорами оренди, найму, або лізінгу), як межах так і за межами України немає, як юридична адреса вона не використовується та знаходиться у стані, який є повністю придатним для використання її за цільовим призначенням, прихованих недоліків чи інших дефектів не має.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст. 317 ЦК України "Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном"

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону" з цього слідує, що відповідач мав законні підстави, як власник, для того, щоб подарувати вищевказану квартиру, так як за Договором дарування відповідач ОСОБА_3 на момент укладання договору дарування був власником квартири, а від так він мав повне право відчужувати цю майно.

Відповідно до ст. 388 ЦК України , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Жодних передбачених положеннями ст. 388 ЦК України підстав витребування у майна добросовісного набувача позивачем доведено не було, добросовісність набуття ОСОБА_4 - не спростована.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Передбачений ч. 1 ст. 257 ЦК України, строк позовної давності застосовується судом в тому випадку, коли встановлено, що право позивача порушено, однак воно не підлягає захисту в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Так, суд не може поновити пропущений строк враховуючи конституційне право на судовий захист, оскільки йдеться про захист права в процесуальному сенсі, в той самий час позовна давність впливає на надання права на судовий захист в матеріальному сенсі. Тому власно посилання сторони, яка отримала допуск до суду, на конституційне право на судовий захист не може бути підставою для поновлення строків, що мають матеріально правову природу.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір дарування був укладений 27.10.2004 року на умовах цього договору зазначено, що до ОСОБА_3 переходить право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3. Тобто, при укладенні договору дарування, дарувальник знав про цей факт, що підтверджується його підписом у договорі. Також, як зазначено у п. 7 цього договору сторони, стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідків.

Посилання позивачів, що вони дізналася щодо вчинення саме договору дарування під впливом помилки лише в квітні 2015 року не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а навпаки, вони вказали, що відразу після підписання договору передала відповідачу правовстановлюючі документи та право власності перейшло до відповідача. Також вказали, що вони розуміли, що право власності перейшло до відповідачки з часу підписання договору дарування, а тому суд не знаходить достатніх підстав для визнання причин пропуску строку поважними, відповідно до вимог ст. 73 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачка не надала жодних доказів в підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі викладеного суд доходить висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі вимог ст. 154 ЦПК України, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту, накладені на час розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 64, 74, 154, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. 73, 229, 717, 719 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Малиновського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ

19.09.17