Справа № 638/5286/17
Провадження № 2/638/3092/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Наумової С.М.,

секретаря Перегудової В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, в якому просить суд, стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованість за договором цільової позики без номеру від 02.04.2013 року в сумі 732852,82 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та першим відповідачем 02.04.2013 року був укладений договір цільової позики без номеру, згідно з яким позивач надав першому відповідачу грошові кошти (позику) у сумі 216000 гривень, що на час укладення договору складало еквівалент 27023,64 долари США, виходячи з офіційного курсу, встановленого Національним Банком України на день передачі коштів за договором цільової позики.

Позивач свої зобов'язання за договором цільової позики виконав повністю - передав першому відповідачу позику - грошові кошти у розмірі 216000 гривень, а останній її отримав.

Позика мала цільовий характер - надавалась для набуття у власність квартири для спільного проживання відповідачів та була витрачена на купівлю зазначеної в договорі цільової позики квартири.

У визначений п. 4 договору цільової позики від 02.04.2013 року строк та місці перший відповідач позику позивачу не повернув, тобто не виконав своїх зобов'язань за договором, та враховуючи те, що позика була отримана та використана в інтересах сім'ї - на придбання квартири для спільного проживання відповідачів, позивач просив суд, стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованість за договором цільової позики без номеру від 02.04.2013 року в сумі 732852,82 гривень, яка є еквівалентом 27023,64 долари США, виходячи з офіційного курсу, встановленого Національним Банком України на день звернення позивача до суду з цим позовом.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити, суду пояснив, що між позивачем та першим відповідачем 02.04.2013 року був укладений договір цільової позики, позивач надав першому відповідачу цільову позику у сумі 216000 гривень, що на час укладення договору та передачі позики складало еквівалент 27023,64 долари США, виходячи з офіційного курсу, встановленого Національним Банком України на день передачі коштів. Позику перший відповідач отримав повністю, яку відповідачі - подружжя ОСОБА_3, в той же день повністю витратили на придбання квартири для їх спільного проживання, та право власності на яку було зареєстроване за першим відповідачем, оскільки саме він уклав договір та отримав позику, за яку набувалась у власність вказана квартира. Після набуття у власність, за позичені кошти, квартири, відповідачі в ній оселились та постійно мешкали, що підтверджується фактом реєстрації місця проживання першого відповідача у цій квартирі. Однак, у строк, визначений договором цільової позики від 02.04.2013 року, а саме, 02.04.2016 року зобов'язання перед позивачем не були виконані, позика не повернута. Тому вважає, що оскільки договір цільової позики від 02.04.2013 року, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, тому він (договір) створює обов'язки для другого з подружжя, оскільки одержана за цим договором позика, використана в інтересах сім'ї - придбана квартира для спільного в ній проживання подружжя - відповідачів за цим позовом.

Представник першого відповідача в судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що 02.04.2013 року між позивачем та першим відповідачем дійсно був укладений договір цільової позики на придбання квартири для спільного проживання подружжя - відповідачів за цим позовом. Після отримання позики, вона повністю була витрачена відповідачами на придбання квартири, право власності на яку було зареєстроване за першим відповідачем, оскільки саме перший відповідач отримав позику. Після реєстрації права власності на квартиру за першим відповідачем, сім'я ОСОБА_3 в ній оселилась та фактично в ній проживала, що підтверджується фактом реєстрації першого позивача у зазначеній квартирі. Однак, представник першого відповідача проти позову заперечував з тих підстав, що на даний час не має змоги розрахуватись за зобов'язанням, яке виникло з договору цільової позики від 02.04.2013 року, тому просив суд в позові відмовити. Крім того, надав суду заяву першого відповідача, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Я.В., реєстровий номер 1086, яка адресована судді Дзержинського районного суду м. Харкова Наумовій С.М., за змістом якої ОСОБА_2 повідомляв суд, що йому відомо, що в провадженні суду знаходиться позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення солідарно боргу за договором позики. Перший відповідач повідомляв суд, що отриману за договором цільової позики від 02.04.2013 року позику було витрачено на купівлю у ОСОБА_5, ОСОБА_6 однокімнатну квартиру № АДРЕСА_2, яка була придбана в інтересах сім'ї, для спільного проживання з його дружиною ОСОБА_3. Також повідомляв, що на час розгляду справи судом позику ОСОБА_1 не повернув та не має змоги виконати своїх зобов'язань за договором цільової позики від 02.04.2013 року. Проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні та розглядати справу за його відсутності, за участю його повноважного представника.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про слухання справи, про час і місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин.

Таким чином, суд вважає, що другий відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин.

У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача , представника відповідача 1, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав

Судом встановлені обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

02.04.2013 року між позивачем та першим відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір цільової позики без номеру, відповідно до п. 1 договору, позикодавець (позивач) передав, а позичальник (перший відповідач) прийняв грошові кошти у розмірі 216000 гривень (позика), що складало еквівалент 27023,64 долари США, виходячи з офіційного курсу, встановленого Національним Банком України на день передачі коштів за договором цільової позики від 02.04.2013 року для оплати відповідачами однокімнатної квартири № АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу квартири, який повинен бути укладений першим відповідачем з власниками однокімнатної квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у той же день, що і договір цільової позики від 02.04.2013 року.

Відповідно до п. 2 договору цільової позики від 02.04.2013 року вказаний договір позики укладається позичальником - першим відповідачем в інтересах його сім'ї - його особисто та його дружини ОСОБА_3, а отримана за цим договором позика повинна бути витрачена для потреб сім'ї, а саме, набуття у власність квартири, яка вказана в п. 2 договору цільової позики. Отже, відповідно до умов договору цільової позики, метою набуття у власність першим відповідачем вказаної вище однокімнатної квартири, було спільне проживання в ній відповідачів.

Крім того, судом досліджено заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02.03.2015 року у справі № 644/11760/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Відповідно до вказаного рішення суду, яке набрало законної сили 13.03.2015 року, 17.11.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 1482. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було розірвано заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02.03.2015 року у справі № 644/11760/14-ц.

Отже, на час укладенні договору цільової позики від 02.04.2013 року, перший та другий відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Позивач свої зобов'язання за договором цільової позики від 02.04.2103 року виконав повністю, надав першому відповідачу цільову позику у розмірі 216000 гривень, що складало еквівалент 27023,64 долари США, виходячи з офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним Банком України на день передачі коштів для придбання квартири, а перший відповідач, зазначену позику отримав у повному обсязі, що підтверджується фактом підписання позивачем та першим відповідачем договору позики, відповідно до вимог п. 1 договору цільової позики від 02.04.2013 року та виданою 02.04.2013 року першим відповідачем розпискою про отримання позики, оригінал якої знаходиться у позивача та був наданий суду для огляду.

Відповідно до розписки про отримання позики від 02.04.2013 року, яка підписана особисто ОСОБА_2 - першим відповідачем, що не заперечується його представником, вказаною розпискою підтверджував, що першим відповідачем було отримано від позивача грошові кошти (готівкою) - позику в сумі 216000 гривень, що складало еквівалент 27023,64 доларів США, виходячи з офіційного курсу, встановленого Національним Банком України на день передачі коштів, та яка була складена на виконання договору цільової позики від 02.04.2013 року.

Згідно п. 5 договору цільової позики від 02.04.2013 року позика є безпроцентною.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 202 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора.

Позика була передана першому відповідачу позивачем 02.04.2013 року за адресою: АДРЕСА_1 у момент підписання сторонами договору цільової позики, що підтверджується виданою 02.04.2013 року першим відповідачем розпискою про отримання позики, оригінал якої знаходиться у позивача та повинна бути повернута позивачу шляхом передачі готівкою в строк до 24 години 00 хвилин 02.04.2016 року за адресою проживання та реєстрації позикодавця - позивача: АДРЕСА_1.

Отже, договором цільової позики від 02.04.2013 року встановлено місце виконання договору: АДРЕСА_1, що територіально відноситься до Шевченківського району м. Харкова.

Статтею 1047 ЦК України визначені вимоги до форми договору позики, а саме, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження отримання позики позичальником - першим відповідачем за цим позовом, позикодавцю - позивачу видана розписка від 02.04.2013 року про отримання позики, оригінал якої знаходиться у позивача.

Оцінюючи надані суду докази, а саме, договір цільової позики від 02.04.2013 року та розписку про отримання позики, яка складена та підписана 02.04.2013 року першим відповідачем, суд виходить з того, що вказані письмові докази є належним та допустимим підтвердженням обставин виконання позивачем умов договору цільової позики від 02.04.2013 року та отримання першим відповідачем від позивача позики.

Також, судом досліджено договір купівлі-продажу квартири від 02.04.2013 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С., зареєстровано в реєстрі за № 358, відповідно до якого, ОСОБА_5, який діє від себе особисто та від імені ОСОБА_6 (продавці) передали, а ОСОБА_2 (покупець) прийняв у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., що у будинку за АДРЕСА_2.

Згідно п. 3 договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2013 року продаж квартири вчинено за 216000 гривень.

Відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2013 року покупець - ОСОБА_2, укладає договір купівлі квартири у спільну сумісну власність за згодою дружини - ОСОБА_3, згідно її заяви, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. 02.04.2013 року за реєстровим № 357.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 1899393, сформований 02.04.2013 року, 02.04.2013 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., що знаходиться в будинку за АДРЕСА_2, номер запису про право власності 524744, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України.

Відповідно до п. 2 договору цільової позики від 02.04.2013 року, позика є цільовою та надається для придбання квартири для спільного проживання в ній позичальника - першого відповідача та його дружини ОСОБА_3 - другого відповідача.

Відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу квартири від 02.04.2013 року, покупець квартири - ОСОБА_2, укладає договір купівлі квартири у спільну сумісну власність за згодою дружини - ОСОБА_3, згідно її заяви, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. 02.04.2013 року, за реєстровим номером 357.

Таким чином, за грошові кошти (позику), які були отримані першим відповідачем на підставі договору цільової позики від 02.04.2013 року була набута у спільну сумісну власність подружжя квартира АДРЕСА_2, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2, право власності на яку було зареєстровано 02.04.2013 року за першим відповідачем.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В судовому засіданні знайшло підтвердження того, що саме грошовими коштами, які були отримані першим відповідачем у позику за договором цільової позики від 02.04.2013 року, був проведений розрахунок за придбану квартиру, вказане встановлено на підставі пояснень представника першого відповідача та поданої до суду заяви першого відповідача, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Я.В., реєстровий номер 1086, відповідно до якою, Перший відповідач повідомляв суд, що отриману за договором цільової позики від 02.04.2013 року позику було витрачено на купівлю у ОСОБА_5, який діє від себе особисто та від імені ОСОБА_6 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., що у будинку за АДРЕСА_2, яка була придбана в інтересах сім'ї, для спільного проживання з дружиною ОСОБА_3.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, пояснень сторін.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Інших доказів, які б підтверджували наявність у подружжя інших коштів, крім позики, та витрачання саме їх на придбання квартири, суду сторонами справи не надано, матеріали справи їх також не містять. Таким чином, оцінюючи надані суду докази, на підтвердження обставин отриманої 02.04.2013 року позики, та витрачання її у той же день на придбання квартири, суд приходить до висновку, що вказані письмі докази є належними та допустимими, що підтверджують отримання в позику грошових коштів та витрачання вказаних коштів (позики) на придбання відповідачами у спільну сумісну власність квартири.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З наведених норм законодавства простежується правило - спільною сумісною власністю подружжя є майно або грошові кошти, які хоча і були придбані одним з подружжя, але при цьому були використані в інтересах сім'ї.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Для застосування вказаної норми необхідна наявність таких ознак: укладення договору, стороною якого є один з членів подружжя; підтвердження його укладення в інтересах сім'ї.

Вказане, також підтверджується практикою Верховного Суду України, а саме, постановою Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі № 6-539цс16, зокрема Суд зазначив: "якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї".

Статтею 65 СК України врегульовано питання щодо прав подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, з аналізу статті 65 СК України, зокрема ч. 4, вбачається, що в ній мова йде лише про договори, об'єктом яких є спільне майно подружжя, яке є таким ще до укладення договору.

У випадку укладення договору цільової позики від 02.04.2013 року, коли перший відповідач уклав з позивачем договір цільової позики в інтересах сім'ї - для набуття у власність квартири для спільного проживання, необхідна, за ч. 4 ст. 65 СК України, згода другого подружжя не була потрібна, оскільки договір цільової позики не стосувався спільного майна подружжя.

З системного аналізу норм Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що наявність згоди іншого з подружжя - другого відповідача на укладення між позивачем та першим відповідачем договору цільової позики від 02.04.2013 року не була потрібна, оскільки такий правочин не належить до договорів, які передбачені в ст. 65 СК України і які потребують згоди другого з подружжя.

В обґрунтування наведеної вище правової позиції, суд наголошує, що до укладення договору позики, грошові кошти, які в майбутньому стали предметом цього договору ще не перейшли у спільну сумісну власність подружжя, оскільки договір позики є укладеним лише з моменту передачі коштів позичальнику, відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України, до цього моменту, позика подружжю не належала, отже згода другого відповідача на укладення договору цільової позики не була потрібна.

Крім того, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 Сімейного Кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов'язанням, залежить від тієї мети, з якою діяла ця особа. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв у спільних інтересах подружжя (інтересах сім'ї), то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Таке правило закріплено в ч. 3 ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто цим самим законодавець розрізняє майно, яке набувається подружжям за час шлюбу, та майно, що одержує другий із подружжя в результаті укладеного договору в інтересах сім'ї.

Отже, виходячи з аналізу ст. 61 СК України, поняття майна є дещо відмінним від поняття грошей. За такими зобов'язаннями, відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України боржниками стають як чоловік, так і дружина. Це підтверджується ч. 2 ст. 73 СК України: стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї. Якщо чолові або дружина діяли у власних інтересах, то він/вона і стає одноособовим власником майна.

Як зазначалось судом вище, відповідно до п. 2 договору цільової позики від 02.04.2013 року договір укладається позичальником в інтересах його сім'ї. Позика отримана за цим договором витрачається на набуття у власність квартири, яка зазначена в пункті 2 цього договору для потреб сім'ї позичальника: для спільного проживання в ній позичальника та його дружини - ОСОБА_3.

Підтвердження того, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя є п. 6 договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2013 року в якому зазначено, що квартира за цим договором набувається у спільну сумісну власність подружжя за згодою дружини - ОСОБА_3, яка подала приватному нотаріусу відповідну заяву.

Факт того, що саме кошти, які були отримані як позика за договором цільової позики були витрачені першим відповідачем за придбання квартири, не заперечуються першим відповідачем, відповідно до поданої ним до суду нотаріально посвідченої заяви.

Придбання квартири в інтересах сім'ї та фактичне в ній проживання підтверджує той факт, що перший відповідач після укладання договору купівлі-продажу квартири та реєстрації за ним права власності, 17.04.2013 року зареєстрував місце свого постійного проживання у цій квартирі та спільно проживав з другим відповідачем.

На підтвердження тієї обставини, що набута у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_3 квартира, з моменту її придбання відповідачами, почала використовуватись в інтересах їх сім'ї, тобто для їх спільного проживання, свідчить той факт, що в матеріалах справи знаходиться довідка адресно-довідкового бюро відповідно до якої з 2013 року місце проживання першого відповідача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2.

Отже, на підставі зібраних у цій справі доказів, суд приходить до висновку, що з моменту набуття у спільну сумісну власність подружжя однокімнатної квартири та реєстрації в ній місця проживання одного із відповідачів, відповідачі почали використовувати її для спільного проживання їх сім'ї.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір позики від 02.04.2013 року не є недійсним правочином, його недійсність не встановлена судом, а отже, він є дійсним та таким, що породжує певні юридичні права та обов'язки учасників правовідносин. Окрім того, є належним та допустимим доказом того, що позика була отримана першим відповідачем в інтересах сім'ї - з метою особистого проживання в квартирі відповідачів.

Додатково суд наголошує, що реальність відносин позики, а саме, укладання договору його сторонами, придбання за грошові, кошти, які отримані у позику квартири у спільну сумісну власність відповідачів, підтверджується наступними доказами, які були досліджені судом та є належними та допустимими: заявою позивача від 03.04.2013 року, яка адресована відповідачам та отримана ними в той же день, відповідно до якої, позивач пропонував відповідачам, на виконання п. 3 договору цільової позики від 02.04.2013 року, з'явитись 17.04.2013 року до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Макушевої Н.В., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, та укласти з позивачем іпотечний договір, предметом якого буде квартира АДРЕСА_2, яка була придбана за грошові кошти, які були отримані за договором цільової позики від 02.04.2013 від позивача. Однак, відповідачі у зазначений день до нотаріуса не з'явились та обов'язку відносно передачі квартири в іпотеку на забезпечення виконання зобов'язань за договором цільової позики від 02.04.2013 року не виконали, вказане підтверджується свідоцтвом від 04.04.2017 року, яка складено 04.04.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В., відповідно до якого, приватний нотаріус посвідчила, що ОСОБА_1 17.04.2013 року знаходився в приміщенні за адресою: АДРЕСА_3. Особу ОСОБА_1 нотаріусом встановлено.

З огляду на зазначені вище обставини та правового обґрунтування, суд приходить до висновку, оскільки одним із подружжя договір укладено в інтересах сім'ї, кошти, отримані за цим договором витрачені на купівлю квартири для спільного проживання подружжя та подальше спільне використання подружжям квартири, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

У результаті придбання подружжям квартири за позичені у позивача кошти, боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав договір позики.

Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Розірвання шлюбу не припиняє у колишніх чоловіка та дружини - відповідачів за цим позовом, обов'язків за зобов'язаннями, що розглядаються. Як зазначається у п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Отже, розірвання Орджонікідзевськи районним судом м. Харкова 02.03.2015 року шлюбу між першим та другим відповідачами не припинили їх спільного обов'язку перед позивачем, який виник в інтересах сім'ї на підставі укладеного одним із подружжя договору позики.

У ч. 2 ст. 73 СК України встановлена можливість звернення стягнення на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, яке пов'язане із встановленням судом двох обставин: договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї; одержане за договором використане на потреби сім'ї. Але якщо отримані грошові кошти, які були витрачені в інтересах сім'ї при укладенні договору (позики), і можуть бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то це має бути підтверджено відповідними доказами.

Доказом того, що один з подружжя - перший відповідач, укладаючи договір цільової позики від 02.04.2013 року діяв в інтересах сім'ї та її потреб, є, в даному випадку, використання позики для придбання у спільну сумісну власність подружжя квартири для проживання сім'ї, що було встановлено судом на підставі забраних у справі доказів.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Згідно ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Таким чином, оскільки договір цільової позики від 02.04.2013 року, укладений в інтересах сім'ї ОСОБА_3, першим відповідачем отримано грошові кошти та використано їх на потреби сім'ї - придбання квартири, відтак кожен з відповідачів повинен нести солідарну відповідальність за невиконання за договором зобов'язань (за неповернення суми боргу за договором позики).

Наголошуючи на вказаній правовій позиції суд, керується правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі № 6-539цс16, відповідно до якої, Суд зазначив: "... суди залишили поза увагою, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї".

Крім того, при розгляді цієї справи суд керується правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові Суду від 27.04.2016 року у справі № 6-486цс16, згідно якої: " У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники".

Згідно ст. 360-7 ЦПК України правові висновки Верховного Суду України викладені в постановах суду є обов'язковими для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Тому при розгляді цієї справи суд враховує наведені вище правові висновки Верховного Суду України, щодо виникнення у подружжя солідарного обов'язку, який виник з договору, укладеного одним із подружжя в інтересах сім'ї.

У відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк повернення позики у договорі цільової позики від 02.04.2013 року визначений наступним чином: "Позичальник зобов'язується повернути у гривнях грошовий еквівалент суми 27023,64 доларів США, яка отримана в позику та яка визначається виходячи з офіційного курсу, встановленого Національним Банком України на день повернення позики. Позичальник зобов'язується повернути позику Позикодавцю шляхом передачі готівкою в строк до 24 години 00 хвилин 02 квітня 2016 р. за адресою проживання та реєстрації Позикодавця: АДРЕСА_1".

29.03.2017 року позивач письмово звернувся до відповідачів з вимогою про негайне повернення позики, вказане підтверджується наданої до суду копії вимоги про негайне погашення заборгованості за договором позики від 29.03.2017 року та описом вкладення до поштового відправлення, відповідно до якого позивач дійсно направив зазначену вимогу на адресу відповідачів.

Відповідно до п. 9 договору цільової позики від 02.04.2013 року позика вважається повернутою позичальником в момент передання позикодавцеві грошових коштів, розмір яких визначено відповідно до пункту 4 цього договору, за місцем виконання цього Договору: АДРЕСА_1 та повинна підтверджуватись письмовою заявою Позикодавця та оригіналом розписки про отримання позики.

Станом на час звернення позивача до суду з цим позовом позика не повернута, що підтверджується наявністю у позивача оригінала розписки про отримання позики, складеної 02.04.2013 року.

Крім того, факт порушення виконання грошового зобов'язання не заперечується першим відповідачем, відповідно поданої до суду нотаріально посвідченої заяви та визнання представником першого відповідача в судовому засіданні факту невиконання зобов'язання по поверненню позики.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув позику, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, з 03.04.2016 року у позичальника виникла заборгованість за договором цільової позики від 02.04.2013 року щодо повернення позики позивачу.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно п. 4 договору цільової позики від 02.04.2013 року позичальник зобов'язується повернути у гривнях грошовий еквівалент суми 27023,64 долари США, яка отримана в позику та яка визначається виходячи з офіційного курсу, встановленого Національним Банком України на день повернення позики.

Відповідно до інформації про офіційний курс гривні до долару США, яка надана позивачем до суду 05.04.2017 року та яка була отримана з офіційного Інтернет порталу Національного Банку України, офіційний курс гривні до долару США на день звернення до суду з цим позовом встановлено за 100 доларів США - 2711,8953 гривень.

Отже, враховуючи офіційний курс гривні до долару США встановлений Національним Банком України станом на 05.04.2017 року, заборгованість за договором цільової позики без номеру від 02.04.2013 року складає 732852,82 гривень (27023,64 долари США x 27,118953 гривень = 732852,82 гривень).

Дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про солідарне стягнення боргу за договором цільової позики від 02.04.2013 року з відповідачів обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7328,53 гривень слід стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рівних частинах по 3664,27 гривень з кожного.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 11, 14, 190, 202, 204, 207, 208, 509, 526, 530, 532, 533, 541, 543, 610, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 60, 61, 65, 73 СК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором цільової позики - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_2) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_2), на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, АДРЕСА_1) заборгованість за договором цільової позики від 02.04.2013 року у розмірі 732852,82 гривень (сімсот тридцять дві тисячі вісімсот п'ятдесят дві) грн. 82 коп.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7328,53 (сім тисяч триста двадцять вісім) грн. 53 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.М. Наумова.