Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/5537/16-ц Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 48 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Григорусь Н.Й., Якухно О.М.

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 26 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та вселення. Зазначав, що ним 22.12.2001 року був зареєстрований шлюб з відповідачем, який 21.12.2009 року було розірвано. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06.03.2015 року по справі №295/10148/13-ц, яке вступило в силу 23.03.2016 року, визнано квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя. Після розлучення та вступу рішення суду в силу відповідач добровільно поділити спільне майно не бажає. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що складає 54,50 кв.м.; вселити його в указану квартиру та зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою; зобов'язати ОСОБА_2 надати йому необхідні ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 26 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру №2, площею 54,50 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Усунуто перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 до припинення права власності та будь-яких речових прав останнього на указану квартиру, а також зобов'язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей до даної квартири. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 721 грн. 20 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За правилами ч.1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Статтею 10 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06.03.2015 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання недійсним договору дарування. Встановлено, що ОСОБА_1 із 22.12.2001 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, який було розірвано 21.12.2009 року. Судовим рішенням визнано квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власностю подружжя, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності є рівними та визнав за ОСОБА_1 право власності на ? частину спірного нерухомого майна.

Правильним є рішення суду в частині задоволення вимог про вселення та усуненння перешкод в користуванні власністю.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України також передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Встановивши, що зі сторони відповідачки чиняться перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому частиною нерухомого майна, суд правильно вселив позивача у спірну квартиру та зобов'язав відповідача не чинити перешкоди у користуванні квартирою, а також надати позивачу ключі від вхідних дверей.

Доводи апеляційної скарги про те, що провадження у справі за вимогами про поділ майна подружжя підлягає закриттю згідно п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, яке набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України).

У той самий час прийняте з певних підстав судове рішення про відмову в позові за окремими категоріями справ при збереженні існуючих правовідносин, які спричинили звернення до суду, не є перешкодою для повторного звернення до суду заінтересованих осіб з метою вирішення спору.

Так, як встановлено судом, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06.03.2015 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власноств на ? частину квартири АДРЕСА_1, що складає 54,50 кв.м., оскільки вимоги щодо поділу або виділу майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності і яке припиняє право спільної сумісної власності, позивачем не заявлялись згідно змісту позовної заяви, отже вирішувати це питання суд не має права.

Отже, спір сторін про поділ майна подружжя по суті не вирішено.

12 квітня 2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просив поділити спільну сумісну власність між ним та ОСОБА_2, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що складає 54,50 кв.м., вселити його в указану квартиру та зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні квартирою, зобов'язати ОСОБА_2 надати йому необхідні ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1.

За змістом пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

На відміну від попередньої справи, у справі, судове рішення у якій переглядається, предметом позову є інша матеріально-правова вимога - поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на ? частину спірної квартири.

Таким чином, враховуючи підстави відмови у позові за попереднім рішенням та зміни, які відбулися після ухвалення рішення у предметі позову, колегія суддів вважає, що підстав для закриття провадження у справі за вимогами про поділ майна подружжя не має.

При встановлені фактичних обставин справи судом першої інстанції, не було порушено норми процесуального права, а при ухваленні судового рішення правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судами першої інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення судів першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді