Ухвала

іменем україни

31 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання договору позики, стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання договору позики удаваним правочином і розірвання договору, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_8, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом, у якому просив розірвати договір позики від 5 лютого 2014 року, укладений між ним та ОСОБА_7, стягнути з останнього на його користь суму позики за цим договором у розмірі 231 580 євро, що еквівалентно 5 345 422 грн 19 коп., а також штрафні санкції, передбачені п. 1 договору позики, у розмірі 10 % річних від суми простроченої заборгованості, що складає 2 320 євро, що еквівалентно 53 551 грн 16 коп.

Позивач ОСОБА_6 посилався на те, що 5 лютого 2014 року він надав у борг ОСОБА_7 на розвиток бізнесу 231 580 євро, про що вони того ж дня уклали у простій письмовій формі договір позики.

Згідно з договором позики відповідач зобов'язався повернути йому частину позичених коштів у розмірі 23 201 євро у строк не пізніше 31 травня 2014 року, а іншу частину боргу у розмірі 208 379 євро - не пізніше 5 лютого 2017 року.

Того ж дня відповідач підписав нотаріально посвідчену заяву, у якій підтвердив факт отримання у нього грошової суми та умови її повернення.

Однак у встановлений договором позики строк відповідач першу частину суми позики у розмірі 23 201 євро йому не повернув, що і стало підставою для звернення з позовом до суду.

У серпні 2015 року ОСОБА_7 подав зустрічний позов до суду, у якому просив визнати договір безпроцентної позики від 5 лютого 2014 року удаваним правочином, таким, що приховує за собою договір поставки, а також розірвати договір поставки.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано договір безпроцентної позики, укладений 5 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, удаваним правочином, таким, що приховує за собою договір поставки. Розірвано договір поставки, укладений 5 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що умовами договору безпроцентної позики від 5 лютого 2014 року передбачено, що позикодавець ОСОБА_6 передає у власність позичальника ОСОБА_7, а останній приймає у власність суму грошових коштів у розмірі 231 580,85 євро.

Відповідно до договору ОСОБА_7 зобов'язався повернути ОСОБА_6 частину боргу у розмірі 23 201 євро у строк не пізніше 31 травня 2014 року, а іншу частину боргу у розмірі 208 379 євро - не пізніше 5 лютого 2017 року.

5 лютого 2014 року ОСОБА_7 склав заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, якою підтвердив факт отримання у позивача вищевказаної грошової суми позики та умови її повернення згідно з вищезазначеним договором.

27 липня 2015 року ОСОБА_7 склав заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ГоляченкоМ.В., про те, що 5 лютого 2014 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір на поставку з Федеративної Республіки Німеччина через його фірму на територію України взуттєвої продукції німецьких виробників. Між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було узгоджено асортимент, найменування, кількість, загальну вартість товару у розмірі 231 580,85 євро, з умовою поставки окремими партіями з лютого 2014 року по лютий 2017 року включно на зазначену суму взуття німецьких виробників. Гарантією виконання фінансових зобов'язань ОСОБА_7 був договір безпроцентної позики від 5 лютого 2014 року та заява про підтвердження його укладення.

Також встановлено, що ОСОБА_7 є фізичною особою - підприємцем, який здійснює торговельну діяльність, орендував два приміщення, одне з яких знаходиться АДРЕСА_1.

Згідно з даними з торгового реєстру юридичних осіб Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_6 є особою, що уповноважена представляти компанію Nata GmbH з 29 квітня 2013 року, що здійснює оптову і роздрібну торгівлю, особливо текстильної продукції та автомобільних запчастин тощо, з вказівкою на замовлення товару (взуття) за цим номером на німецьких фабриках для ОСОБА_7

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6, оскільки позивачем не було доведено того факту, що 5 лютого 2014 року грошові кошти у сумі 231 580,85 євро ним були передані ОСОБА_7, а також те, що сума, яка передбачена договором під назвою «договір безпроцентної позики», надавалася малознайомими людьми безпроцентно у сумі 231 580,85 євро, без будь-якого забезпечення виконання зобов'язання. Разом із цим, задовольняючи зустрічний позов, суди виходили із того, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових правовідносин, ніж ті, які встановлені договором позики, зокрема щодо укладення договору поставки взуття. При цьому судами взято до уваги, що згідно з показами свідків на момент укладення договору між позивачем та відповідачем існували домовленості щодо поставки взуття, та для підтвердження платоспроможності відповідач підписав договір позики і нотаріально посвідчену заяву про отримання позики.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК України неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню, та ухвалили оскаржувані рішення на основі не повно з'ясованих обставин у справі, зокрема, не встановили спрямованість волі обох сторін на приховування договору поставки, не встановили будь-якої особистої зацікавленості відповідача саме у приховуванні договору поставки, а також не з'ясували, з якою метою сторони бажали приховати укладення договору поставки.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Дем'яносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак Головуючий Судді: