Справа №487/1852/16-ц 07.06.2017 07.06.2017 07.06.2017
Справа №487/1852/16ц
Провадження № 22ц/784/1322/17 Головуючий у 1-ї інстанції Разумовська О.Г.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

7 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Лептугою С.С.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5 та його представника - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2017 року

за її позовом

до ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського

нотаріального округу Захаренко І.В.

(далі - приватний нотаріус),

про встановлення факту, визнання договору дарування недійсним,

застосування реституції та визнання квартири спільної сумісної власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус, вимоги за якою частково змінила та подала у січні 2017 року уточнену заяву, в якій просила встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу в період з листопада 2007 року по 29 серпня 2008 року - день реєстрації шлюбу між ними, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 27 червня 2008 року між відповідачами, внаслідок чого повернути спірну квартиру у власність її чоловіка ОСОБА_4 та визнати її об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивач зазначала, що з листопада 2007 року вона стала спільно проживати без реєстрації шлюбу з її теперішнім чоловіком ОСОБА_4, який до реєстрації шлюбу зареєстрував на своє ім'я спільно придбану ними квартиру АДРЕСА_1

В спірній квартирі вони не проживали, але не заперечували проти проживання та реєстрації у цьому житловому приміщенні сина чоловіка від першого шлюбу - відповідача ОСОБА_5.

У наступний час, їй стало відомо, про дарування її чоловіком спірної квартири, яка є їх спільним майном, відповідачу ОСОБА_5 без її згоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити, зазначаючи, що позивачкою доведено факт спільного проживання з відповідачем до реєстрації шлюбу та придбання в цей час спірної квартири.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд керувався тим, що позивачкою не доведено факт спільного проживання однією сім'єю з відповідачем до дня реєстрації шлюбу, та придбання на спільні кошти спірного нерухомого майна, а тому немає підстав для визнання недійсним договору дарування та визнання квартири об'єктом спільної власності.

З такими висновками суду слід погодитися, так як вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Як убачається з матеріалів справи, сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2008 року по теперішній час.

До реєстрації шлюбу між ними, сторони перебували у інших зареєстрованих шлюбах, які розірвали: відповідач ОСОБА_4 30 жовтня 2007 року, позивачка ОСОБА_2 - 8 травня 2007 року, та мають дітей: відповідач ОСОБА_4 від спільного проживання з першою дружиною - двох повнолітній синів: відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_8; позивачка - сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який залишився на вихованні та утриманні колишнього чоловіка, а також двох спільних з відповідачем ОСОБА_4 дітей: доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

До реєстрації шлюбу між позивачкою ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_4, останнім на своє ім'я 16 квітня 2008 року придбана спірна квартира АДРЕСА_1, яка переобладнана, та 27 червня 2008 року подарована ним своєму сину - відповідачу ОСОБА_5.

При оформленні обох нотаріально посвідчених угод, відповідач ОСОБА_4 надав приватним нотаріусам посвідчені ними заяви, що він в шлюбі не перебуває, ні з якою жінкою не проживає однією сім'єю, та в фактичних шлюбних відносинах не перебуває, а відчужуєма ним на користь свого сина квартира належить йому на праві особистої власності (а.с.57, 72).

За змістом нотаріально посвідченого договору дарування від 27 червня 2008 року слідує, що відповідач ОСОБА_4 при вчинені ним угоди, що оспорюється позивачкою, свідчив, що треті особи (окрім сторін за угодою) не мають прав на вказану квартиру.

Після вчинення договору дарування, у спірній квартирі зареєстрований та проживає її власник ОСОБА_5 та тимчасово, в період 21 серпня 2008 року по 6 січня 2009 року, була зареєстрована та проживала його бабуся ОСОБА_11. Інші особи в спірній квартирі не реєструвалися та не проживали (а.с.51, 180).

Посилаючись на те, що спірна квартира придбана в період спільного проживання з відповідачем ОСОБА_4 однією сім'єю, але без реєстрації шлюбу, позивачка вважала її спільним майном, яке не могло бути відчужено без її згоди у відповідності до статей 65, 74 СК України.

В обґрунтування своїх доводів позивачка надала показання свого батька ОСОБА_12, допитаного судом в якості свідка, який зазначив про надання в борг доньки грошей на придбання спірної квартири, товарний чек та лист-замовлення у грудні 2007 року на стіл-тумбу, який необхідно було доставити на АДРЕСА_2, де проживав відповідач ОСОБА_4 з двома повнолітніми синами, та акт про її проживання в квартирі по АДРЕСА_2 з 2007 року, підписаного сусідами суміжних будинків ОСОБА_13 і ОСОБА_14, та їх однакові письмові заяви-покази, в яких відсутнє викладення будь-яких достеменних обставин щодо спільного проживання сторін, які притаманні подружжю, не зважаючи на те, що у відповідності до статті 59 ЦПК України, таки докази не є допустимими.

Окрім цього, позивачкою не усунуто розбіжностей у наданих нею до суду доказах, при наявності даних щодо її реєстрації за місцем мешкання чоловіка ОСОБА_4 спочатку у жовтні 2013 року , а потім у липні 2016 року, та даних, викладених у показаннях свідка ОСОБА_8, який зазначив, що побачив вперше позивачку у серпні 2008 року.

Отже, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції не надано жодного належного і допустимого доказу, які б свідчили щодо обставин спільного проживання позивачки та ОСОБА_4 у визначений період, ведення спільного бюджету, тривале піклування один про одного, та наявність між ними усталених відносин, які притаманні подружжю, а, не відносин, що виникають між чоловіком та жінкою, що знаходяться між собою у робочих, дружніх чи інших стосунках.

За такого, відмовляючи у встановленні факту, судом вірно дана оцінка вищезазначеним доказам, що надані позивачкою, в тому числі і визнанню цього позову з боку відповідача ОСОБА_4, з огляду на наявність нотаріально посвідчених та виданих ним особисто документів, які свідчать про протилежне.

Тому, зважаючи на відсутність обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спірного користування, колегія суддів вважає, що факт перебування позивачки та відповідача ОСОБА_4 в зазначений період в інших стосунках, що є відмінними від сімейних, не може бути підставою для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

За такого, позивачкою не надано і в судовому засіданні не добуто доказів того, що в період з листопада 2007 року по 29 серпня 2008 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та є умови для визнання спірної квартири - спільно нажитим майном.

За такого суд, з'ясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані докази, дав їм належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив в задоволенні позову ОСОБА_2, оскільки відсутні підстави, передбачені пунктом 5 частини 1 статті 256 ЦПК України і статей 65, 74 СК України, для встановлення факту, визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та як наслідок визнання за її позовом спірної угоди недійсною із застосування реституції.

Щодо змісту апеляційної скарги представника позивачки, то вона не містить перелік обставин, які не були з'ясовані судом та вплинули на невірне вирішення ним справи, а її доводи не впливають на обґрунтовані висновки суду, так як є фактичною переоцінкою доказів, які вже були досліджені та оцінені судом. Посилання на не вирішення судом клопотання позивачки про допит свідків (а.с.33), що, на думку представника позивачки, є грубим процесуальним порушенням, не може бути прийнято до уваги колегією суддів, так як журнали судових засідань свідчать, що таке клопотання ні позивачкою, ні її представником підтримано або повторно заявлене не було (а.с.116, 118-119, 192), навпаки, клопотання щодо допиту свідків-сусідів було заявлено представником відповідача ОСОБА_5, а тому такі доводи не впливають на обґрунтованість висновків суду, викладених у змісті судового рішення, ухваленого у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду.

За таких обставин рішення суду першій інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану в її інтересах ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча

Судді