Ухвала

іменем україни

10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

22 квітня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 52 244,90 доларів США, що еквівалентно 1 402 775 грн 56 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 11 626, 66 доларів США на строк до 03 липня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань 05 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договори поруки, відповідно до яких останні поручились за належне виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 02 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 52 244,90 доларів США, що еквівалентно 1 402 775 грн 56 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 11 478,20 доларів США, заборгованості за процентами - 9 652 доларів США, комісії - 2 058,28 доларів США, пені - 29 056,42 доларів США.

Посилаючись на наведені вище обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 05 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 15 773,16 доларів США на придбання автомобіля зі сплатою 0,67 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом та терміном повернення до 03 липня 2014 року.

Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору у заставу банку передано автомобіль марки Daewoo, модель Lanos TF69Y, 2007 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1.

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 05 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4 і ОСОБА_5 були укладені договори поруки, за умовами яких останні поручилися перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 05 липня 2007 року.

Оскільки позичальник неналежним чином виконував кредитні зобов'язання, станом на 02 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 52 244,90 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 11 478,20 доларів США, заборгованості за відсотками - 9 652 доларів США, заборгованості з комісії - 2 058,28 доларів США та пені -29 056,42 доларів США.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2012 року звернуто стягнення на предмет застави. Вказане судове рішення набрало законної сили, на даний час не виконано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не виконане, предмет застави не реалізований, а позивач не надав розрахунок заборгованості за період із 13 листопада 2012 року до 02 березня 2015 року. Крім того, суд дійшов висновку про те, що порука є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України,оскільки строк дії кредитного договору закінчився 03 липня 2014 року, а позов пред'явлений 22 квітня 2015 року, тобто після спливу встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку.

Проте з рішенням апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні вимог про стягнення заборгованості з боржника, апеляційний суд послався на те, що обсяг грошового зобов'язання позичальника, у тому числі щодо вимог про стягнення пені, встановити неможливо, оскільки позивачем не надано відповідного розрахунку.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Із урахуванням наведеного суд і сам не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові.

Вирішуючи спір у частині стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителів, суд виходив із того, що банком пропущений шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до них.

Проте, суд не взяв до уваги правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-436цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Так, згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Із матеріалів справи, зокрема п. 12 договорів поруки вбачається, що порука за цими договорами припиняється після закінчення 5 років із дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Тобто, строк її дії встановлено у самому договорі поруки (а. с. 14, 15).

Договором поруки передбачено, що поручитель поручається за повернення кредиту, відсотків та інших платежів на строк з 05 липня 2007 року до 03 липня 2014 року.

Таким чином, 03 липня 2014 року - день настання повернення кредиту.

Позивач звернувся до суду з позовом 22 квітня 2015 року, тобто у межах строку пред'явлення вимог до поручителя.

Згідно з п. 3 договору поруки поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не врахував правову позицію Верховного Суду України, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають із кредитного договору та договору поруки, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта