АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Зазначає, що судом було відкрито провадження у справі з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки позивач і відповідач фактично мешкають на території Федеративної Республіки Німеччина, а тому підсудність даної справи має визначити Верховний Суд України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явилась, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції у відповідності до вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача у справі - фізичної особи ОСОБА_1

За відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в місті Києві зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є квартира АДРЕСА_1.

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/9631/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
За загальним правилом територіальної підсудності, встановленим ч. 1 ст. 109 ЦПК України, позови до фізичних осіб пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

З наведеного убачається, що на момент відкриття провадження у справі відповідач була зареєстрована у Печерському районі міста Києва, а тому суд правомірно вирішив питання про відкриття провадження у справі за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Посилання апелянта на те, що сторони проживають на території Федеративної Республіки Німеччини, а тому підсудність даної справи має визначати Верховний Суд України відповідно до вимог ст. 111 ЦПК України є безпідставними.

Частиною 1 ст. 111 ЦПК України встановлено, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, за клопотанням позивача визначається ухвалою судді Верховного Суду України. У такому самому порядку визначається підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України.

З диспозиції наведеної статті вбачається, що визначення підсудності Верховним Судом України можливе лише в тому випадку, коли позивач заявив про це клопотання.

Крім того, обов'язковою умовою застосування вказаної процесуальної норми є підтверджений факт постійного проживання обох сторін спору за межами України.

Однак як позивач, так і відповідач мають зареєстроване місце проживання на території України. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту постійного проживання обох сторін на території Федеративної Республіки Німеччини, крім копії посвідки на тимчасове проживання, виданої на ім'я ОСОБА_1, яка дає право відповідачу проживати на території ФРН, проте ніяким чином не підтверджує факт постійного проживання обох сторін поза межами України.

Крім того, визначення поняття "іноземний елемент" наведено в п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про міжнародне приватне право" (далі по тексту - Закон), відповідно до якого це ознака,яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за її межами, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України ( ч.1 ст.414 ЦПК України). Питання про підсудність судам України справ з іноземним елементом може визначатися як на момент відкриття провадження у справі, так і у попередньому судовому засідання.

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається у попередньому засіданні відповідно до положень ст.76 Закону , відповідно до якої суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

Визначення підсудності справ з іноземним елементом залежить від категорії спору. При вирішення питання про підсудність справ судам України також мають враховуватися вимоги загальної, альтернативної та виключної підсудності.

Відповідно ж до п.2 ч.1 ст.77 Закону України підсудність судам України є виключною, якщо у справі з іноземним елементом, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні.

Таким чином, оскільки обидві сторони є громадянами України, мають постійне зареєстроване місце проживання в Україні, ОСОБА_2, порушуючи питання про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, правомірно скористався своїм правом та звернувся до суду в порядку ст. 109 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що ухвала про відкриття провадження постановлена судом першої інстанції з порушенням правил підсудності є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль