Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1227/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Павелко І. Л.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

27.09.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Авраменко Т.М., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

за участю представника позивача, представника відповідача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Зазначала, що 01 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого вона надала у борг відповідачу гроші в сумі 14 000 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 01 грудня 2013 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 власноручно написав розписку, а ОСОБА_3 поручився за належне виконання умов договору позики ОСОБА_2. У зв'язку з тим, що умови договору позики щодо повернення грошових коштів не виконані, просила суд стягнути з відповідачів на її користь 362 040 грн. (а.с.1-2)

Пізніше уточнила позовні вимоги і просила суд, у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 23 листопада 2016 року у добровільному порядку частково повернув борг за договором позики, а саме в сумі 2800 доларів США, стягнути залишок боргу в сумі 11 200 доларів США, що в гривневому еквівалентні за курсом НБУ становить 286 160 грн. (а.с.23).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 борг за договором позики в сумі 286 160 грн.. У задоволенні позову до ОСОБА_3, відмовлено, розподілено судові витрати (а.с.31).

В апеляцій скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи, не врахував розписки ОСОБА_5, надані ОСОБА_2щодо повернення грошей за договором позики, не врахував перерахування ОСОБА_2 коштів на банківський рахунок ОСОБА_5 (а.с.43-47).

Рішення в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_3, не оскаржується.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, а представник позивача заперечив проти цих доводів.

Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що при розгляді апеляційної скарги покладається на розсуд суду, а щодо нього суд першої інстанції ухвалив правильне рішення.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно вимог ст.ст.526,530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передавання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, у постанові у справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом встановлено, що 01 квітня 2013 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 у позику грошові кошти в сумі 14 000 (чотирнадцять тисяч) доларів США , які зобов'язався повернути до 01 грудня 2013 року(а.с.4), про що склав власноручно написану розписку.

У розписці зазначено, що вона написана у присутності свідка ОСОБА_3

Вказані обставини ОСОБА_2 не заперечуються.

Оригінал вказаної розписки від 01 квітня 2013 року оглянутий в суді апеляційної інстанції та долучений судом до матеріалів справи (а.с.123).

За таких обставин суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач взяв кошти у борг, що підтверджується письмовою розпискою.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку (ч.2 і ч.3 ст.545 ЦК України).

Наявність оригіналу розписки у позивача, підтверджує той факт, що відповідачем грошові кошти за договором позики у повному обсязі не повернуто.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 підтвердив той факт, що в його присутності ОСОБА_5 надала в позику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 14 000 доларів США, про що було складено розписку, в якій він, крім ОСОБА_2 також поставив свій підпис. ОСОБА_5 неодноразово надавала гроші в позику ОСОБА_2, в його присутності це було не менше 4-х разів. Після того, як ОСОБА_2 повертав борг, ОСОБА_5 одразу після цього на прохання ОСОБА_2 надавала йому необхідну суму грошей у позику на новий термін, про що складалась нова розписка. Про те, яку саме суму грошей повернув ОСОБА_2 ОСОБА_5 по розписці від 01 квітня 2013 року, йому не відомо.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 23 листопада 2016 року повернув позивачці борг в сумі 2800 доларів США, і борг станом на 02 грудня 2016 року становить 11 200 доларів США, що в гривневому еквівалентні за курсом НБУ становить 286 160 грн.

Проте такий висновок ґрунтується на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та на невідповідності висновків суду обставинам справи.

Матеріали справи свідчать про те, що справа була розглянута у відсутність відповідача ОСОБА_2.

До апеляційної скарги на рішення суду він на підтвердження виконання зобов'язань за договором позики від 01 квітня 2013 року надав платіжне доручення від 26 грудня 2015 року на суму 50 000 грн.; платіжне доручення від 11 грудня 2015 року на суму 40 200 грн.; платіжне доручення від 10 листопада 2015 року на суму 50 250 грн.; дублікат квитанції від 10 квітня 2015 року про перерахування коштів у сумі 1998 грн. через ПАТ «КБ «ПриватБанк»; ксерокопії квитанцій про перерахування коштів на банківський рахунок в сумі 50 000 грн. та 40 200 грн. від 26 грудня 2015 року та 11 грудня 2015 року відповідно; копію розписки від 10 вересня 2016 року про отримання ОСОБА_5 від нього 8 тис.730 доларів США; копію розписки від 23 листопада 2016 року про отримання від нього 2800 доларів США; ксерокопії розписок про отримання 19 травня 2015 року 2 тис.доларів США та 7 вересня 2015 року 2 тис.доларів США (а.с.51-56).

Заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_2 посилаючись на додані до апеляційної скарги докази, стверджує про повернення ОСОБА_2 боргу за договором позики від 01 квітня 2013 року у повному обсязі.

Представник позивача визнав факт отримання перерахованих відповідачем на рахунок ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 1998 грн. та те, що розписки виконані ОСОБА_5, проте заперечив, що вони мають відношення до боргових зобов'язань відповідача за розпискою від 01 квітня 2013 року. Пояснив, що ці документи стосуються інших правовідносин, а саме повернення позики за іншими розписками.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ст.60 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Згідно ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або міють інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представником відповідача надані оригінали платіжних доручень, квитанцій про оплату ПАТ КБ «ПриватБанк», розписок ОСОБА_5 щодо отримання від ОСОБА_2 грошових коштів, ксерокопії яких долучені до апеляційної скарги (а.с.51-56), які оглянуті судом.

Так, дублікатом квитанції від 10 квітня 2015 року підтверджується, що ОСОБА_2 сплатив на розрахунковий рахунок ОСОБА_5 1998 грн. (а.с.52). Квитанцією від 26 грудня 2015 року до платіжного доручення від 26 грудня 2015 року № Е12260SY, а також квитанцією від 11 грудня 2015 року до платіжного доручення від 11 грудня 2015 року № ЕСВО06NMOF(а.с.51,53) підтверджується, що ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_5 кошти в сумі 50 000 грн. та 40 200 грн.. Розпискою ОСОБА_5 від 19 травня 2015 року підтверджується, що вона отримала від ОСОБА_2 через ОСОБА_3 2 (дві) тис.доларів США. Розпискою від 07 вересня 2015 року підтерджується, що ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 2 (дві) тис.доларів США.

Перерахування вказаних коштів мало місце після виникнення зобов'язань за розпискою від 01 квітня 2013 року.

Заперечення представника позивача про те, що ці кошти були сплачені в рахунок погашення саме позики від 01 квітня 2013 року,оскільки між сторонами існували інші грошові правовідносини за іншими розписками, у порушення вимог статей 10. 60 ЦПК не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом.

Надану відповідачем розписку від 10 вересня 2016 року про отримання ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу 8 тис.730 доларів США, колегія суддів не приймає як доказ у даній справі, оскільки в даній розписці зазначено, що погашення боргу має місце по розписці від 08 травня 2015 року. З урахуванням пояснень представника позивача та відповідача ОСОБА_3 про те, що сторони при передачі грошей у позику писали нові розписки, колегія суддів приходить до висновку, що ця розписка стосується правовідносин, які виникли за іншим договором позики, а саме від 08 травня 2015 року, тому не стосується предмета спору.

Також не приймається як доказ повернення грошей у сумі 50 250 грн.в рахунок погашення позики від 01 квітня 2013 року, платіжне доручення від 10 листопада 2015 року № ЕВАО0NVHP, оскільки вказане платіжне доручення не підтверджено оригіналом квитанції про сплату на рахунок ОСОБА_5 вказаної суми (а.с.52).

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним стороною відповідача ОСОБА_2 належними та допустимими доказами, що на погашення боргу за розпискою від 01 квітня 2013 року ОСОБА_2 сплатив на банківський рахунок ОСОБА_5 50 000 грн., що станом на 26 грудня 2015 року становило за курсом НБУ (50.000 /22,96 дол.) 2177 доларів США; 40 200 грн., що станом на 11 грудня 2015 року становило (40200/23,36) 1721 дол.США та 1998 грн , що станом на 10 квітня 2015 року становило (1998грн./23,43дол.) 85,27 грн., а всього 3 983,27 дол.США.

Згідно розписок від 19 травня 2015 року та 07 вересня 2015 року, в яких відсутні відомості про те, що вони стосуються інших боргових зобов'язань, ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 всього 4 (чотири) тис.доларів США.

Таким чином, з урахуванням досліджених доказів у їх сукупності, залишок боргу за договором позики від 01 квітня 2013 року становить 3 216,73 дол.США (11200- 3983,27-4000дол.США), що в гривневому еквівалентні за курсом НБУ на день ухвалення рішення апеляційною інстанцією становить 84 857,33 грн. (3216,73х26,38 дол.США.).Саме така сума підлягає до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, як залишок боргу за договором позики від 01 квітня 2013 року.

Оскільки суд першої інстанції в частині визначення суми боргу, що підлягає до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи, відповідно до п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає зміні.

У зв'язку з цим відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає зміні рішення суду і в частині розподілу судових витрат.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом були порушені правила підсудності, не ґрунтуються на положеннях ч.1 ст. 113 ЦПК України про те, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.3 ч.1 ст.307, ст.ст.309,ч.2 314, 316, ст. ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 грудня 2016 року змінити в частині стягнення суми боргу і судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 борг за договором позики в сумі 84 857,33 грн. та 848,57 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

О.І.Чельник