АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/869/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Пєнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар Філіпчук О.С.,

за участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання, що використані у процесі будівництва житлового будинку, обєктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації як частки у спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, УДМС в Хмельницькій області про визнання особи такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна обєктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2частину будинку. В обґрунтування позову зазначав, що вони з відповідачем спільно проживали однією сімєю з 1994 року без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 27.04.1995 року у сторін народилась донька ОСОБА_5. За час спільного проживання ними було проведено реконструкцію та значні прибудови до належного відповідачці будинку. На час придбання будинку його площа становила 40,5 кв.м., а на час подачі позову площа будинку складає орієнтовно 130,0 кв.м. внаслідок чого вартість будинку значно збільшилась. А тому, позивач просив суд визнати житловий будинок зі спорудами по вул. Басейній, 19 в м. Хмельницькому обєктом права спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 частини цього домоволодіння.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, УДМС в Хмельницькій області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації. Вказувала, що вона є власником будинку №19 по вул. Басейній у м. Хмельницькому. У даному будинку зареєстровані: ОСОБА_3, її син ОСОБА_6, донька ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_1, який зареєстрований за вказаною адресою, хоча з серпня 2014 року по даний час в будинку не проживає, своїх речей не зберігає та за комунальні послуги не сплачує, а тому втратив право на користування будинком, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Позивач, звертаючись до суду, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком за адресою: м. Хмельницький, вул. Басейна, 19; зобовязати Хмельницький MB УДМС в Хмельницькій області зняти з реєстрації відповідача за вказаною адресою.

Ухвалою Хмельницької області від 23 вересня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 обєднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1

ОСОБА_1 в ході розгляду справи неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просив встановити факт проживання однією сімєю з листопада 1994 року по березень 2015 року, визнати конструктивні елементи, будівельні матеріали, обладнання, що використані у процесі будівництва житлового будинку №19 по вул. Басейній у м. Хмельницькому обєктом права спільної сумісної власності; поділити спільне майно подружжя, а саме: конструктивні елементи, будівельні матеріали, обладнання, що використані у процесі будівництва житлового будинку №19 по вул. Басейній у м. Хмельницькому, виділивши їх у власність ОСОБА_3, та стягнути на з відповідачки на свою користь грошову компенсацію у сумі 165048 грн., як частку у спільному майні подружжя.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1І не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення суду про задоволення первісних позовних вимог, а в іншій частині рішення суду залишити без змін. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що суд, встановивши, що сторони спільно проживали без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання майна спільною сумісною власністю та у його поділі.

В судовому засіданні апелянт та його представник апеляційну скаргу підтримали.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

За правилами ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, зясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 спільно проживали з 1994 року без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

З 01.11.1994 року ОСОБА_1 був зареєстрований у житловому будинку по вул. Басейній, 19 у м. Хмельницькому (а. с. 6, 18 т. 1).

27 квітня 1995 року у сторін народилась дочка ОСОБА_5 (а.с. 9 т. 1).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що Сімейний кодекс України набрав законної сили лише з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має, а нормами Кодексу по шлюб та сімю України не передбачалося встановлення факту проживання однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. А тому, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з листопада 1994 року до 01.01.2004 року.

Разом з тим, суд першої інстанції на підставі досліджених судом доказів правомірно вважав доведеним факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по березень 2015 року.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок, що розташований по вул. Басейна, 19, у м. Хмельницькому, площа якого становить 40,5 кв.м., який вона придбала за договором купівлі-продажу від 03 вересня 1990 року (а.с. 19 т.1).

За час спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було проведено реконструкцію вищезазначеного будинку. Значна частина будівельних матеріалів була придбана ОСОБА_3 за власні кошти до 1994 року, які були також використані при реконструкції житлового будинку №19 по вул. Басейна, 19 у м. Хмельницькому та при будівництві господарської споруди, яка знаходиться на земельній ділянці біля житлового будинку (а.с. 85-90 т. 1). Будівельні роботи по реконструкції були розпочаті у 1995 році та завершені у 2000 році.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, ОСОБА_1, звертаючись до суду з уточненими позовними вимогами щодо визнання конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання, що використані у процесі будівництва житлового будинку №19 по вул. Басейній у м. Хмельницькому обєктом права спільної сумісної власності, щодо поділу даного майна шляхом виділу конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання, що використані у процесі будівництва житлового будинку у власність ОСОБА_3, та стягнення на користь позивача грошової компенсації в розмірі 165048 грн., не зазначив (не назвав) ці матеріали та обладнання (їх найменування), не вказав їх вартість.

Верховний Суд України у постанові від 18.11.2015 року по справі №6-388цс15, зазначив про те, що у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на наданий позивачем в судовому засіданні 21.03.2017 року письмовий перелік конструктивних елементів, будівельних матеріалів та обладнання, оскільки він не містить найменування цих матеріалів та обладнання, їх вартість, кількість, і він не може розцінюватись судом як заява про уточнення позовних вимог (а.с. 9-11 т. 2).

Висновком експерта №345/016 від 10.11.2016 року визначено вартість ремонтно-будівельних робіт (з урахуванням вартості використаних будівельних матеріалів та механізмів) у розмірі 330 097 грн. (а.с. 154-231 т. 1).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»).

Разом з тим, посилаючись на проведення реконструкції (добудови) до житлового будинку в період спільного проживання сторін однією сімєю, позивач не довів належними та допустимими доказами своїх витрат на придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог щодо визнання конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання, що використані у процесі будівництва (реконструкції, добудови) житлового будинку №19 по вул. Басейній у м. Хмельницькому обєктом права спільної сумісної власності, щодо поділу даного майна шляхом виділу конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання, що використані у процесі будівництва житлового будинку у власність ОСОБА_3, та стягнення на користь позивача грошової компенсації в розмірі 165048 грн. за їх недоведеністю.

Згідно з положенням глави 6 розділу ІV ЦПК України про окреме провадження, юридичний факт встановлюється тоді, коли від нього залежить виникнення, зміна чи припинення правовідносин. Тому, юридичний факт, якщо від його встановлення ніякі права не виникають, сам по собі не встановлюється. Відповідно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року по березень 2015 року.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав у межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається. Відповідно, за наявності заяви апелянта, судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги, в розмірі 535 грн. 92 к. підлягає поверненню ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Повернути ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі 535 грн. 92 к. згідно квитанції №0.0.744357126.1 від 13.04.2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ ОСОБА_7

Судді: /підписи/ ОСОБА_8

ОСОБА_9

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. Пєнта

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10 Провадження № 22-ц/792/869/17

Доповідач Пєнта І.В. Категорія № 59