Справа № 308/5212/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

20 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справ Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., КУШТАНА Б.П.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 акціонерне товариство «ОСОБА_5 ОСОБА_2», про розірвання договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 червня 2017 року, -

встановила:

19.05.2016 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 і мотивувала його наступним. 08.02.2008 ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку та земельної ділянки, що був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 385. Предметом договору була купівля-продаж недобудованого житлового будинку готовністю 54,0% і двох земельних ділянок: площею 0,25 га і 0,35 га, призначених, відповідно, для будівництва житлового будинку і для ведення особистого підсобного господарства, розташованих у с. Підгорб Ужгородського району Закарпатської області.

Ціна продажу була визначена договором у 244000,00 грн, із яких 42000,00 грн ОСОБА_3 сплатила до укладання договору, а решту 202000,00 грн повинна була сплатити протягом 2-х банківських днів з моменту підписання договору. Цього обовязку ОСОБА_3 не виконала і сплатила 3000,00 грн лише 10.03.2016. Таке порушення покупцем зобовязання передбачене п. 10. договору як підстава для його розірвання на вимогу продавця. Право власності на майно зберігається за продавцем до повного розрахунку покупця за придбане, який повинен бути підтверджений нотаріально посвідченої заявою продавця. Такої заяви немає.

Оскільки ОСОБА_3 не розрахувалася за придбане майно і не має таких коштів, позивачу ОСОБА_1 спричинені збитки за рахунок курсової різниці долара США до гривні, вона не отримала того, на що очікувала від реалізації договору, тому ґрунтуючись на умовах договору та на положеннях ст.ст. 651, 653 ЦК України, інших нормах законодавства, просила розірвати договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку та земельної ділянки, укладений 08.02.2008 із ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 385.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13.06.2017 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду оскаржила як незаконне та необґрунтоване, посилається загалом на ті самі доводи, якими мотивувався позов. Крім того, вважає, що суд необґрунтовано не прийняв визнання позову відповідачем, а також встановив обставини (факт вчинення нотаріальної дії, яка свідчить про розрахунок за договором), які сторони не просили встановлювати, тож суд вийшов за межі позовних вимог і порушив принцип диспозитивності цивільного процесу. До того ж, відповідної нотаріально посвідченої заяви в справі немає. Просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію третя особа ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, зокрема, що нерухоме майно, про яке йдеться, є предметом іпотеки за договором, укладеним банком 08.02.2007 із ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що 08.02.2007 ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку та земельної ділянки, що був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 385 (а.с. 4-6). У день укладання договору він був зареєстрований нотаріусом ОСОБА_6 у Державному реєстрі правочинів за № 1905010 (а.с. 60-61).

За умовами договору ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купила обєкт незавершеного будівництва недобудований житловий будинок готовністю 54,0% і дві земельні ділянки: площею 0,25 га (кадастровий №:05:005:0038) і 0,35 га (кадастровий № :05:005:0039), призначені, відповідно, для будівництва житлового будинку і для ведення особистого підсобного господарства, розташовані у с. Підгорб Ужгородського району Закарпатської області (п. 1.). Купівлю-продаж було вчинено за 244000,00 грн, із яких 42000,00 грн ОСОБА_3 сплатила до укладання договору, а решту 202000,00 грн зобовязалася сплатити протягом 2-х банківських днів з моменту підписання договору (п.п. 3., 3.1., 3.2.). Відповідно до п. 3.3. договору, факт проведення повного розрахунку та виконання договору засвідчується заявою продавця, справжність підпису на якій буде посвідчено нотаріально, яку продавець зобовязується надати покупцю після проведення повного розрахунку згідно пункту 3.2. договору. Пунктом 10. договору передбачено, що у випадку прострочення сплати покупцем коштів більше трьох робочих днів продавець має право відмовитись від договору та вимагати повернення нерухомого майна, тобто на розірвання договору.

За приписами законодавства, що було чинним станом на 08.02.2007, право власності на нерухоме майно у набувача цього майна за договором виникало з моменту державної реєстрації нотаріально посвідченого договору (правочину) (зокрема, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 177-179, ст. 181 ч. 1, ст. 182 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 210 ч. 1, ст. 328, ст. 334 ч.ч. 1, 3, 4, ст.ст. 655, 657 ЦК України, п.п. 1, 2, 5, 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого Постановою КМ України від 26.05.2004 № 671). Зазначене узгоджується з п. 16 договору купівлі-продажу.

Із наданих ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» суду документів убачається, що копія вищезгаданого договору купівлі-продажу була надана ОСОБА_3 банку, де вона на підставі договору від 08.02.2007 № 014/4041/74/31469 отримала у кредит 40000,00 дол. США зі сплатою за користування коштами 13,5% річних строком по 07.02.2027, а придбане за договором від 08.02.2007 у ОСОБА_1 нерухоме майно передала банку в іпотеку на забезпечення виконання своїх зобовязань за кредитним договором (договір іпотеки від 08.02.2007, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського РНО ОСОБА_6 за реєстровим № 386) (а.с. 40-48).

У справі знаходиться оригінал листа приватного нотаріуса Ужгородського РНО ОСОБА_6 від 30.05.2017 № 119/01-16, яким він повідомив суд про те, що ним 08.02.2007 за реєстровим № 388 було засвідчено справжність підпису на заяві ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_3 повного розрахунку за договором купівлі-продажу від 08.02.2007, заяву оформлено на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВЕМ № 891730, водночас, надати копію цієї заяви немає змоги, оскільки така оформляється в одному примірнику і її зберігання у справах нотаріуса не передбачено (а.с. 70). Правомірність вчиненої нотаріусом та зареєстрованої нотаріальної дії, оскільки така є чинною, презюмується (ст.ст. 1, 2, 7, 50, 52 Закону України «Про нотаріат», п.п. 6, 25 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03.03.2004 № 20/5 (реєстрація в Мінюсті України від 03.03.2004 за № 283/8882), інші положення законодавства про нотаріат. Залишення у справах нотаріуса копії заяви, справжність підпису особи на якій ним повідсується, нотаріальним законодавством не передбачено. В апеляції правомірність цієї нотаріальної дії, відповідність листа нотаріуса дійсним обставинам не заперечується і не оспорюється.

Отже, договір купівлі-продажу, кредитний договір, іпотечний договір були укладені в один день 08.02.2007, у цей же день було посвідчено справжність підпису ОСОБА_1 на заяві про повний розрахунок за договором купівлі-продажу, усі нотаріальні дії були вчинені одним нотаріусом і були посвідчені послідовно за №№ 385, 386, 388.

За встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умови п.п. 3., 3.1., 3.2. договору купівлі-продажу від 08.02.2007 були виконані, а повний розрахунок за договором був між його сторонами проведений. Протягом майже девяти років з дня продажу нерухомого майна продавець ОСОБА_1 не ставила питання про розрахунок за договором, про його розірвання, не заявляла про порушення свого права тощо. Жодних обєктивних даних і доказів, які б давали підстави вважати, що розрахунок між сторонами за договором купівлі-продажу нерухомого майна значної вартості не був проведений і продавець не отримав 202000,00 грн, які на день укладання договору за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/5,05 грн були еквівалентні 40000,00 дол. США, що саме і складало суму одержаного ОСОБА_3 кредиту, немає. Відсутні й будь-які підстави для висновку про наявність між сторонами особливих стосунків або умов, відмінних від загальноприйнятих між сторонами договору купівлі-продажу, які б у спосіб, що виключає обґрунтовані сумніви, пояснював таке тривале зволікання продавця із одержанням основної частини розрахунку за договором, до того ж, без застосовування санкцій до покупця, що передбачені, зокрема, п. 11. договору. Сторони на такі обставини та/або умови не посилалися, доказів про таке не надавали, поведінка продавця ніяким чином не вказувала на порушення його майнових прав.

Заперечуючи обґрунтованість предявленого позову, ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» вказувало і на сплив позовної давності. У цьому звязку колегія суддів констатує, що про порушення свого права, коли б таке мало місце, ОСОБА_1 поза сумнівом повинна була дізнатися не пізніше спливу двох банківських днів після підписання договору (ст. 261 ч. 1 ЦК України). Утім, правочин безперешкодно був вчинений, майно було передане покупцю, який, у свою чергу, передав його в іпотеку. Договір не передбачав іншої, аніж встановлена законом, тривалості трирічної загальної позовної давності, особа, яка виконала зобовязання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 257, ст. 267 ч.ч. 1, 3, 4 ЦК України). Тобто, виконання особою зобовязання після спливу позовної давності, коли б таке й мало місце, не впливає на перебіг позовної давності, не перериває його і не тягне інших правових наслідків, окрім тих, що повязуються власне із фактом такого виконання зобовязання та із розрахунками між сторонами.

З огляду на викладене, заява ОСОБА_1, посвідчена 10.03.2016 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 434, про те, що цього дня вона отримала від ОСОБА_3 3000,00 грн в якості часткової оплати за договором купівлі-продажу від 08.02.2007, а залишок вартості майна має бути сплачений останньою в сумі 199000,00 грн до 10.05.2016 (а.с. 7) правильно не була взята до уваги судом першої інстанції. Заява суперечить іншим обставинам справи, які у сукупності та взаємозвязку вказують на своєчасне проведення розрахунку за договором, і сама по собі ніяк ці обставини не спростовує. Заява не має значення в контексті предявлених позивачем вимог по суті. За зміст заяви відповідальна особа, яка її склала, нотаріусом посвідчується лише справжність підпису особи на заяві, у розумінні ст. 57 ч. 2, ст.ст. 58, 59 ЦПК України ця заява не є належним і допустимим доказом щодо обставин, які підлягають доказуванню (ст. 179 ч. 1 ЦПК України).

Визнання відповідачем ОСОБА_3 позову в судовому засіданні 24.11.2016 (а.с. 77) правильно не було прийняте судом, позаяк таке суд приймає лише за наявності для того законних підстав, якщо це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (ст. 174 ч. 4 ЦПК України). Окрім того, що з урахуванням встановленого визнання суперечить дійсним обставинам справи, воно порушує й права банку як іпотекодержателя майна, що було придбане відповідачем. Міркування в апеляції про вихід суду за межі позовних вимог і порушення правил диспозитивності цивільного процесу безпідставні. Суд зобовязаний діяти з урахуванням положень ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2, ст. 213 ч. 3 та інших норм ЦПК України, спрямованих на повне і всебічне зясування обставин справи, в т.ч., з метою перевірки доводів сторін, які посилалися на непроведення начебто розрахунку за договором, а також враховуючи наявні в справі документи, надані третьою особою, беручи до уваги інтереси як сторін спору, так і третьої особи, яка наводила відповідні доводи. Повним і всебічним зясуванням обставин справи реалізується принцип законності цивільного процесу, відповідні дії були вчинені судом із дотриманням вимог процесуального закону, тому не можуть кваліфікуватися такими, що порушують права позивача. Зрештою, позивач не предявляв вимогу про стягнення недоплачених за договором купівлі-продажу коштів і за наявності для того підстав не позбавлений права це зробити. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, понад те, ці вимоги були заявлені щодо договору, датованого 08.02.2008, тобто, договору, якого не існує, що вже само по собі виключало можливість задоволення позову, в подальшому суд надав можливість уточнити вимоги і вирішив спір щодо договору від 08.02.2007.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення позову із застосуванням положень ст.ст. 651, 653 ЦК України, на які посилався позивач, відповідні підстави для розірвання договору, зокрема, істотного порушення умов договору відповідачем, не були встановлені, позов не був належно обґрунтованим і не був доведеним. Доводи апеляції правильних і обґрунтованих висновків суду, який ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, не спростовують. Питання реєстрації нерухомого майна за певною особою та/або реєстрації права власності на це майно як такі знаходяться за межами даного спору та його предмету, за наявності спору з відповідного приводу, а також щодо права на майно, якщо для цього є реальні підстави, заінтересовані особи не позбавлені права захищати свої законні інтереси встановленим порядком.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рушення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді