АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5559/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 11 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору кредиту частково недійсним,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог остаточно просив визнати пункт 1.1 додаткової угоди до договору кредиту № 819/3-28/5-179, укладений між АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1, недійсним в частині збільшення процентів з 13% на 14% річних; визнати недійсними підпункт 3.3.15, підпункт 3.3.16, пункт 3.4, пункт 4.2, пункт 4.3., пункт 4.4 та пункт 4.5 вказаного вище кредитного договору від 12.08.2005

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 12.08.2005 між ним та АКБ «УКРСОЦБАНК» укладено договір споживчого кредиту, згідно умов якого банк надав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 13000 доларів США зі сплатою 13% річних, строком повернення на умовах договору. 28.10.2008 між сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 12.08.2005, за якою встановлена процента ставка за користування кредитом на рівні 14%. Позивачем виконувались умови договору та останній сплатив банку 8870,26 доларів США. Позивач вважає, що внесення змін до договору кредиту щодо збільшення процентів річних, є несправедливими, здійсненні всупереч принципу добросовісності, з істотним порушенням балансу договірних прав та обов'язків сторін. Також вважав несправедливими умови кредитного договору та додаткової угоди до нього з мотивів невідповідності їх умов вимогам ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» про дотримання принципів справедливості і добросовісності, заборони нечесної підприємницької практики.

Представник позивача в судовому засіданні, підтвердив вищевикладені обставини, підтримавши вимоги позову у повному обсязі.

Представник відповідача вимоги позову не визнав, за його безпідставністю, оскільки банк при укладенні оспорених кредитного договору та додаткової угоди діяв добросовісно, відповідно до діючого законодавства.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому посилався на те, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що вимоги п.1.1, п.п. 3.3.15, п.п. 3.3.16,п.3.4, п.4.2, п.4.3, п.4.4, п.4.5 кредитного договору № СМ-SМЕ 700/131/2008 від 11 квітня 2008 року, не відповідають вимогам чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, а саме ст. 1056-1 ЦК України, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" п.п.33. "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг оскільки, на думку позивачів, встановлений кредитним договором прядок обчислення процентів дозволяє банку змінювати проценту ставку за кредитом за власним бажанням.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 12.08.2005 між ОСОБА_1 та АКБ «УКРСОЦБАНК» укладено договір кредиту № 819/3-28/5-179, згідно умов якого банк надав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 13000 доларів США зі сплатою 13% річних, з кінцевим терміном повернення 10.08.2023 на умовах договору.

Відповідно до Додаткової угоди про внесення змін від 28.10.2008р. до договору кредиту, укладеної між ОСОБА_1 та банком, сторони погодили зміну процентної ставки до розміру 14%. 28.10.2008 між тими ж сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 12.08.2005, за якою встановлена процента ставка за користування кредитом на рівні 14%.

Згідно з умовами кредитного договору сторони визначили, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, долар США, в сумі 13000, що дорівнює 65650000грн. за курсом НБУ на день укладання договору, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином, використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах,зазначених у даному договорі.

Такі обставини підтверджено копіями запиту на отримання кредиту від 20.07.2005, заяви на видачу готівки від 12.08.2005, договору кредиту від 12.08.2005, додаткової угоди від 28.10.2008.

З огляду на вищевказані обставини суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 до укладення спірного договору кредиту був ознайомлений з вищевказаними умовами кредитування, зокрема стосовно валюти кредиту, процентної ставки, порядку повернення кредиту та зміни процентної ставки, і при його укладенні він діяв свідомо та добровільно. При цьому банк відповідно до умов кредитного договору завчасно надіслав лист - повідомлення від 01.10.2008, відповідно до якого повідомлялось про намір банку підвищити проценту ставку до 14% річних та додатком до листа надісланий примірник Додаткової угоди про внесення змін до договору кредиту, з чим погодився позивач і 28.10.2008р. також добровільно уклав запропоновану банком додаткову угоду. Ці обставини позивач не оспорював.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України до грошових коштів належить і іноземна валюта, яка може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом, а згідно до ст.. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність у другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Можливість кредитування в іноземній валюті передбачена ст.. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», згідно до положень якої кредитною операцією, зокрема, є розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Далі, ст.ст. 47,49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Згідно до укладеного між сторонами умов кредитного договору позивач отримав у відповідача кредитні кошти в доларах США, його виконання згідно до умов цього кредиту також відбувалося у вказаній валюті, що відповідає положенням ст. 1054 ЦК України, згідно до якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, тобто недодержання загальних вимог необхідних для чинності правочину. Згідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на день укладення спірних договору кредиту та додаткової до нього угоди, передбачає такі права споживача в разі придбання ним продукції у кредит, зокрема:

1. Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції.

2. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на

страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

4. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом

споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

5. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. № 5 судам було роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054,1055) ст.ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживача».

Колегія суддів відхиляє доводи скарги стосовно несправедливих умов кредитного договору про валюту кредиту та додаткової угоди від 12.08.2008р. про підвищення процентної ставки до 14 відсотків річних, оскільки позивач самостійно звернувся до банку з пропозицією про укладення договору кредиту на таких умовах, а про можливу зміну процентної ставки було передбачено у п. 2.6.1 договору кредиту, який був свідомо і добровільно підписаний позивачем. При цьому зміну процентної ставки не можна вважати необґрунтованою, з огляду на значне збільшення валютного курсу в державі, за що відповідач не відповідає, та можливості у позивача, діючи розумно, передбачити таку зміну курсу валют та наслідки у вигляді зміни процентної ставки, що у сукупності з добровільно взятих позивачем на себе за цим договором обов'язками та незначного розміру зміни процентної ставки не свідчить про недобросовісність дій відповідача при зміні договору кредиту чи про несправедливість таких змін. Посилання позивача в доводах скарги на ст. 1056-1 ЦК України, якою Кодекс було доповнено згідно із Законом № 661-VI від 12.12.2008р., є безпідставним, оскільки вказана стаття ЦК України, з огляду на її прийняття після укладення кредитного договору та додаткової угоди, - на спірні правовідносини не поширюється.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 при укладенні спірного кредитного договору та додаткової до нього угоди діяв добровільно, а відповідач дотримався положень ст.ст. 627, 628, 215, 1048-1052, 1054, 1055 ЦК України та вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак при цьому суд помилково вважав, що на день укладання спірного договору кредиту у 2005 році та додаткової до неї угоди у 2008 році норми ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не містили обов'язку кредитора надавати інформацію позичальнику про сукупну вартість кредиту з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживачів. При цьому відсутність в умовах договору сукупної вартості кредиту та детального розпису загальної вартості кредиту для споживачів можна вважати однією із форм підприємницької практики, перелік яких згідно до ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" не є вичерпним, що вводить в оману стосовно суттєвих умов кредиту, що впливає на рішення споживача укласти договір кредиту і тому крім передбаченої у ст. 11 вказаного Закону України відповідальності, встановленої статтями 15 і 23 цього Закону, наявні передбачені у ст.ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання цього договору недійсним з огляду на невідповідність його вищевказаних вимог ст.ст. 11, 19 Закону «Про захист прав споживачів».

Крім того, не відповідають умови спірного договору кредиту вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про заборону включення до споживчого договору умов, які є несправедливими, всупереч принципу добросовісності наслідком таких умов є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а саме п.п. 3.3.16, 3.4.1, 4.5 договору про те, що: протягом першого і другого років користування кредитом у разі дострокового його погашення в день такого погашення позичальник повинний сплачувати на користь кредитора комісію у відповідних розмірах, встановлених в п.п. 3.4.1 цього договору; право позичальника на дострокове погашення кредиту обумовлена обов'язком сплати комісії в розмірі один процент від суми дострокового погашення кредиту; у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, зазначених у п.п. 3.3.8, 3.3.9 цього договору (сплата кредиту та процентів за його користування), протягом більше, ніж шістдесят календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позивальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції, що не обумовлено умовами наявності в таких випадках у банка суттєвої шкоди.

Однак така помилка суд першої інстанції має формальний характер, оскільки цьому суд першої інстанції на підставі заяви банку про застосування позовної давності обґрунтовано та відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, згідно до якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, відмовив у задоволенні позову. При цьому суд обґрунтовано вказав, що на день звернення ОСОБА_1 з цим позовом, 29.11.1016р., вже сплила передбачена у ст. 257 ЦК України загальна позовна давність у три роки, перебіг якої слід відраховувати з дня, коли позивач довідався або, діючи розумно, міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто з дня укладення ним спірних кредитного договору та додаткової угоди, відповідно з 12.08.2005р. та 28.10.2008р. Доводи скарги з цього приводу є недоведеними і цих висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції остаточно ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, то відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії