Ухвала іменем україни
17 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики.

На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що позивачі є подружжям. У період з 07 квітня 2009 року по 07 січня 2010 року з їх спільного сімейного бюджету вони тричі позичали своєму сусіду ОСОБА_5 на його власні потреби гроші в національній та іноземній валюті, а саме: 07 квітня 2009 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_3 50 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 07 вересня 2009 року, про що надав розписку; 07 вересня 2009 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4 100 000 грн до 07 січня 2010 року, на підтвердження чого також надав письмову розписку від 07 вересня 2009 року; згодом ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_3 ще 80 000 грн. до 07 квітня 2010 року, що також підтвердив розпискою від 07 січня 2010 року. Строки повернення позичених коштів зазначених у розписках, минули. Відповідач повернув позивачам позику лише частково у загальній сумі 60 000 грн, 15 жовтня 2011 року - 40 000 грн, 17 листопада 2010 року - 20 000 грн. Решту боргу відповідач повертати відмовився, у зв'язку з чим у січні 2014 року позивачі звертались до правоохоронних органів з метою притягнення відповідача до кримінальної відповідальності. За наслідками кримінального розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000312, підтверджено, що відповідач не повернув усіх позичених у позивачів коштів. Висновком почеркознавчої експерти встановлено, що усі вищезазначені боргові розписки про позику грошей позивачів були написані відповідачем ОСОБА_5 Постановою слідчого від 13 серпня 2015 року кримінальне провадження закрите, а позивачам рекомендовано захищати свої права в судовому порядку, оскільки спірні правовідносини містять ознаки цивільно - правового характеру. На даний час відповідач відмовляється добровільно повернути позивачам борги, тому у листопаді 2015 року вони звернулись до суду з цим позовом про примусове стягнення з ОСОБА_5 на їх користь заборгованості за договорами позики в загальній сумі 1 547 913,30 грн, з яких: на користь позикодавця ОСОБА_3 - 1 413907,90 грн - еквівалент у гривнях станом на 20 листопада 2015 року 59 308,22 доларів США (50 000 дол. США основне зобов'язання + 9 308,22 дол. США - 3 % річних за період прострочення 08 вересня 2009 року по 20 листопада 2015 року (2 265 днів) заборгованості за невиконання грошового зобов'язання за борговою розпискою від 07 квітня 2009 року, а також 55 835,66 грн заборгованості за невиконання грошового зобов'язання за борговою розпискою від 07 січня 2010 року (50 000 грн основна заборгованість + 5 835,66 грн - 3 % річних за період прострочення з 18 листопада 2011 року по 20 листопада 2015 року (1 420 днів); на користь позикодавця ОСОБА_4 - 78 169,86 грн заборгованості за невиконання грошового зобов'язання за борговою розпискою від 07 вересня 2009 року (70 000 грн - основна заборгованість + 8 169,86 грн. - 3 % річних за період прострочення з 18 листопада 2011 року по 20 листопада 2015 року (1 420 днів). Також представник позивачів надав суду письмове клопотання про поновлення позивачам строку позовної давності для вирішення цього спору, оскільки вважає, що позивачі пропустили його з поважних причин, зазначених у клопотанні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2016 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_3, ОСОБА_4 строк позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики в загальній сумі 1 547 913 грн 30 коп., а саме:

- на користь ОСОБА_3: 1 413 907 грн 90 коп. - еквівалент в гривнях станом на 20 листопада 2015 року 59 308,22 доларів США (50 тис. доларів - основне зобов'язання та 9 308,22 доларів США - 3 % річних) заборгованості за невиконання грошового зобов'язання за борговою розпискою від 07 квітня 2009 року;

- на користь ОСОБА_3: 55 835 грн 66 коп. заборгованості за невиконання грошового зобов'язання за борговою розпискою від 07 січня 2010 року (50 тис. грн - основна заборгованість та 5 835 грн 66 коп. - 3 % річних);

- на користь ОСОБА_4: 78 169 грн 86 коп. заборгованості за невиконання грошового зобов'язання за борговою розпискою від 07 вересня 2009 року (70 тис. грн - основна заборгованість та 8 169 грн 86 коп. - 3 % річних).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року зазначене вище рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3 % річних за невиконання грошового зобов'язання за борговою розпискою від 07 квітня 2009 року, нараховані за період з 23 листопада 2012 року до 20 листопада 2015 року в сумі 79 440 грн 33 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3 % річних за невиконання грошового зобов'язання за борговою розпискою від 07 січня 2010 року за період з 23 листопада 2012 року до 20 листопада 2015 року в сумі 7 160 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення основного боргу та 3 % річних, заявлених поза межами строку давності, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_3 просять рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий апеляційний розгляд.

ОСОБА_5 у касаційній скарзі просить змінити рішення апеляційного суду, відмовивши у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішує справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виниклі між сторонами правовідносини регулюються ст. ст. 525, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3: 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання за розпискою від 07 квітня 2009 року (борг 353 15,24 доларів США) за період з 23 листопада 2012 року по 20 листопада 2015 року (1092 дні), тобто в межах позовних вимог та строків давності, в сумі 3 160,71 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення суду за курсом НБУ (25,1337) - 79 440,33 грн; 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання за розпискою від 07 січня 2010 року (борг 80 000 грн) за період з 23 листопада 2012 року по 20 листопада 2015 року (1 092 дні) в межах позовних вимог та строків давності в сумі 7 160,00 гривень. Позовні вимоги про стягнення повернутих сум боргу, а також нараховані на них 3 % річних підлягають відхиленню як безпідставні, а суми боргу та нараховані на них 3 % річних пред'явлені поза межами строку позовної давності, підлягають відхиленню у зв'язку з пропуском цього строку.

Проте погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна, оскільки суд їх дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є подружжям.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

07 квітня 2009 року відповідач ОСОБА_5 на власні потреби позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 07 вересня 2009 року, на підтвердження чого надав позикодавцю письмову розписку.

07 вересня 2009 року в період, коли ОСОБА_5 мав повернути позичені за розпискою від 07 квітня 2009 року кошти в розмірі 50 000 дол. США, він знову звернувся до позивачів із проханням відстрочення повернення боргу за цією розпискою та додатково позичити йому ще 100 000 грн, на що позивачі погодились та надали йому позику на вказану суму строком до 07 січня 2010 року. На підтвердження чого позичальник ОСОБА_5 надав позикодавцю ОСОБА_4 письмову розписку від 07 вересня 2009 року.

07 січня 2010 року ОСОБА_5 знову звернувся до позивачів, які на його прохання позичили йому ще 80 000 грн, до 07 квітня 2010 року, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3 від 07 січня 2010 року.

Судами встановлено, що відповідач лише частково повернув позичені кошти в загальній сумі 60 000 грн: 15 жовтня 2011 року - 40 000 грн. та 17 листопада 2011 року - 20 000 грн.

Згідно з розпискою від 07 вересня 2009 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4 100 000 грн до 07 січня 2010 року.

Розписками від 15 жовтня 2011 року та від 17 листопада 2011 року підтверджується факт погашення відповідачем ОСОБА_4 60 000 грн.

Згідно з розпискою від 15 жовтня 2011 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 6 000 доларів США, що еквівалентно на час повернення коштів, 15 жовтня 2011 року, згідно з курсу НБУ - 47 854,20 грн.

Враховуючи три розписки (20 000 грн, 40 000 грн та 6 000 доларів США (еквівалент - 47 854,20 грн), можливо дійти висновку, що борг ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 в сумі 100 000 грн за розпискою від 07 вересня 2009 року був погашений відповідачем у повному обсязі ще у 2011 році, з переплатою 7 854,20 грн або 984,76 доларів США (за курсом НБУ станом на 15 жовтня 2011 року).

Суд апеляційної інстанції, зараховуючи вказані три суми повернутих коштів саме в рахунок погашення боргу ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 за розпискою від 07 вересня 2009 року на суму 100 000 грн, виходив з суб'єктивного складу осіб, вказаних у цих письмових документах про передачу коштів у позику та про їх повернення, а тому зараховує в першу чергу в повернення коштів тому, хто їх отримував, тобто ОСОБА_4, а не його дружині ОСОБА_3 за іншими розписками.

Станом на 17 листопада 2011 року борг ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 за розпискою від 07 вересня 2009 року на суму 100 000 грн повернутий відповідачем, у зв'язку з чим рішення суду про стягнення боргу в цій частині є помилковим.

Таким чином, апеляційний суд, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, припустився помилки у застосуванні матеріального та процесуального закону.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Це підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 625 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, що передбачено ст. 525 ЦК України.

Однак взяті на себе договірні зобов'язання відповідач порушив, повернувши позивачам лише частину боргу в загальній сумі 60 000 грн: 15 жовтня 2011 року - 40 000 грн та 17 листопада 2011 року ще 20 000 грн, тобто по 30 000 грн кожному з позивачів (позичальників).

Інших належних доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_5 розрахунків із позивачами за спірними зобов'язаннями представниками відповідача суду не подано.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, в тому числі три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Борг ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 за розпискою від 07 квітня 2009 року становить 50 000 доларів США, що на 19 квітня 2016 року еквівалентно 1 274 238,22 грн (згідно з офіційним курсом валют, встановленим НБУ станом на вказану дату: 2548,4764 за 100 дол. США).

Відповідно, еквівалент у гривнях, заявлених до стягнення ОСОБА_3 3 % річних в сумі 9 308,22 дол. США, за період прострочення відповідачем основного зобов'язання з 08 вересня 2009 року по 20 листопада 2015 року (2 265 днів) станом на 19 квітня 2016 року складає 237 217,78 грн.

Однак загальний борг відповідача перед ОСОБА_3 за розпискою від 07 квітня 2009 року підлягає стягненню у межах заявленої суми при зверненні до суду - 1 413907,90 грн у тому числі еквівалент у гривнях 50 000 дол. США - основне зобов'язання, а також 3 % річних 9 308, 22 дол. США за період прострочення з 08 вересня 2009 року по 20 листопада 2015 року (2265 днів) за офіційно встановленим НБУ курсом 2 383,9146 грн за 100 доларів США станом на 20 листопада 2015 року) оскільки в порядку ч. 1 ст. 31 ЦПК України розмір позовних вимог позивачі не збільшували.

На залишок боргу в розмірі 50 000 грн (80 000 грн - позика, 30 000 грн. часткова сплата) за розпискою ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3 від 07 січня 2010 року про позику в ОСОБА_3 80 000 грн з кінцевим терміном повернення позики до 07 квітня 2010 року окрім стягнення основного зобов'язання в сумі 50 000 грн. з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 також підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 5 835,66 грн. за період прострочення з 18 листопада 2011 року по 20 листопада 2015 року (1 420 днів) (50 000 грн. - залишок боргу х 3 % річних: 365 днів у календарному році х на 1 420 календарних днів прострочення виконання основного грошового зобов'язання), а всього 55 835,66 грн.

Також з урахуванням часткової сплати боргу в розмірі 30 000 грн з ОСОБА_5 за порушення зобов'язання перед ОСОБА_4 згідно з розпискою від 07 вересня 2009 року на суму 100 000 грн зі строком повернення позики до 07 січня 2010 року підлягають стягненню кошти в загальній сумі 78 169,86 грн: 70 000 грн основного боргу та 3 % річних у розмірі 8 169,86 грн за 1420 днів прострочення з 18 листопада 2011 року по 20 листопада 2015 року (70 000 грн - залишок основного боргу х 3 % річних (365 днів у календарному році х на 1 420 календарних днів прострочення виконання основного грошового зобов'язання).

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки аналіз наведених вище норм та підстав звернення до суду за захистом порушеного права дає підстави для висновку про те, що загальний борг, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_5 на користь позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 становить 1 547 913,30 грн (1 413 907,90 грн за розпискою від 07 квітня 2009 року + 55835,66 грн за розпискою від 07 січня 2010 року + 78 169,86 грн за розпискою від 07 вересня 2009 року).

Слід зазначити, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки у жовтні-листопаді 2011 року ОСОБА_5 сплатив позивачам частину боргу, при цьому строк позовної давності переривається (ч. 1 ст. 264 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Апеляційний суд, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, припустився помилки у застосуванні матеріального та процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, ураховуючи те, що апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, рішення апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК Українипідлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року скасувати, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Л. Ізмайлова
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко