АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І ШЕ Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

30 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, до ОСОБА_1, треті особи: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Пуща-Водицький психоневрологічний інтернат, про визнання права користування квартирою, усунення перешкод у здійсненні права користування, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2016 року ОСОБА_3 як опікун недієздатного ОСОБА_4 звернулася в інтересах останнього до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права користування житловими приміщеннями, суміжними кімнатами, в квартирі АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст. 104 ЖК Української РСР, усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до ордера на жиле приміщення від 25.11.1970 трикімнатна квартира АДРЕСА_1 видана батьку недієздатного ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на сім'ю із чотирьох осіб, в тому числі і на ОСОБА_4 З 2001 року ОСОБА_4 перебуває на державному утриманні в Пуща-Водицькому психоневрологічному інтернаті, однак відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР має право на користування спірною квартирою.

Позивачка, посилаючись на те, що в спірній квартирі з 2002 року незаконно зареєстрована та проживає ОСОБА_1, яка чинить ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою, з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати за недієздатним ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням, а саме: ізольованою кімнатою, площею 10,7 кв.м. та прохідною кімнатою 18,8 кв.м. в трикімнатній квартирі АДРЕСА_2, а місця загального користування залишити в спільному користуванні.; зобов'язати Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію зареєструвати опікуна ОСОБА_3 на виділеній ОСОБА_4 судом частині квартири на період виконання опікунських обов'язків; зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_4 та його опікуну ОСОБА_3 у користуванні квартирою та надати ключі від помешкання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року позов задоволено частково. Визнано за недієздатним ОСОБА_4 право користування квартирою № АДРЕСА_1. Зобов'язано Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію зареєструвати опікуна недієздатного ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на час виконання нею обов'язків опікуна. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити недієздатному ОСОБА_4 та його опікуну перешкоди в здійсненні права користування квартирою.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вказала, що посилання суду на положення ст. 71 ЖК Української РСР є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 у спірній квартирі не зареєстрований, є психічно хворою людиною та знаходиться на повному державному забезпеченні у психоневрологічному інтернаті, де зареєстрований та постійно проживає.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року та закрити провадження у справі.

Позивачка ОСОБА_3 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила відхилити, а рішення залишити без змін.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Петренко Г.В. в судовому засіданні просила відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи Пуща-Водицького психоневрологічного інтернату - Мальова В.А. в судовому засіданні просила відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Відповідачка, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Представником відповідачки ОСОБА_2 подано заяву про відкладення розгляду справи, у зв'язку з тим, що він буде приймати участь в судовому засіданні по іншій справі.

Колегія суддів визнає неявку представника відповідачки - ОСОБА_2 неповажною та відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що Виконавчим комітетом Київської міської ради 25 листопада 1970 року ОСОБА_5 видано ордер № В НОМЕР_1 на житлове приміщення з правом вселення, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, на сім'ю з чотирьох осіб дружини ОСОБА_8, синів ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (а.с. 14).

Рішенням Ватутінського районного суду м. Києва від 01 жовтня 1999 року ОСОБА_4 визнано недієздатним (а.с. 4-5).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2008 року ОСОБА_3 призначено опікуном над недієздатним ОСОБА_4 (а.с. 6).

Згідно довідки Пуща-Водицького психоневрологічного інтернату від 16.08.2016 недієздатний ОСОБА_4 з 23 липня 2001 знаходиться в даній установі та зареєстрований в гуртожитку по АДРЕСА_4 (а.с. 11).

В спірній квартирі зареєстрована та проживає відповідачка у справі ОСОБА_1 (дружина померлого брата ОСОБА_9.), яка є власником особового рахунку.

У відповідності до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 71 ЖК Української РСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування непрацездатних осіб, утому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них.

Оскільки право недієздатного ОСОБА_4 на користування квартирою № 216 в будинку № 11 по вул. Курчатова у м. Києві передбачено законом, відсутні правові підстави для визнання цього права на підставі рішення суду.

Судом, на підставі досліджених матеріалів справи, а саме листів Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.10.2010, 20.03.2012, 22.03.2012, 18.06.2012, 03.11.2015, 05.04.2016, 10.08.2016, листа начальника Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві від 08.08.212 встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_10 у користуванні спірною квартирою (а.с. 43-49, 51-54).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази, та застосувавши відповідні норми матеріального права, дійшов законного та обґрунтованого висновку в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання не чинити недієздатному ОСОБА_4 перешкоди у користування квартирою.

Разом з цим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання за недієздатним ОСОБА_4 права користування житловою площею, а саме суміжними кімнатами, у спірній квартирі, посилалась на положення ст. 104 ЖК Української РСР, якою врегульовано питання щодо зміни договору найму жилого приміщення на вимогу члена сім'ї.

Позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила визнати за недієздатним ОСОБА_4 право користування ізольованою кімнатою, площею 10,7 кв.м. та прохідною кімнатою, площею 18,8 кв.м., а місця загального користування (кухня, ванна, вбиральня, коридор) залишити в спільному користуванні.

Отже, позивачкою фактично заявлено позовні вимоги про зміну договору найму.

Частинами 2, 3 статті 104 ЖК Української РСР встановлено, що член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до статті 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановлено для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що не може бути виділено у користування частина кімнати або кімната, яка зв'язана спільним входом з іншою кімнатою.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з викопіровки з поверхового плану квартира АДРЕСА_3 є трикімнатною квартирою, загальною площею 58,3 кв.м.+1,3 кв.м. лоджія та житловою площею 41,2 кв.м., з яких одна кімната площею 10,7 кв.м., друга кімната - 11,7 кв.м., третя кімната - 18,8 кв.м. (а.с. 13).

Як вбачається з уточненої позовної заяви позивачка просила виділити недієздатному ОСОБА_4 ізольовану кімнату, площею 10,7 кв.м., тобто кімнату, яка зв'язана спільним входом з іншою кімнатою, площею 18,8 кв.м.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що кімната, яку позивачка просить виділити у користування її підопічному ОСОБА_4 є ізольованою кімнатою, однак зв'язана спільним входом з іншою кімнатою, а тому не може бути самостійним предметом договору найму, оскільки це суперечить вимогам, встановленим ст. 63 ЖК Української РСР.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та не врахував, що між сторонами фактично виник спір про зміну договору найму жилого приміщення, який регулюється положеннями ст. 104 та з урахуванням ст. 63 ЖК Української РСР, у зв'язку з чим незастосування даних положень матеріального права призвело до неправильного вирішення спору.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права користування житловим приміщенням виходячи з обставин, якими він обґрунтовувався.

Колегія суддів також не може погодитися з висновком суду щодо задоволення позовної вимоги про зобов'язання зареєструвати опікуна недієздатного ОСОБА_4 у спірній квартирі, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статті 15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Таким чином, поняття сторін у цивільному судочинстві пов'язане з поняттям суб'єктів спору про право, яке віднесено законом до юрисдикції загального суду.

Частина 1 статті 30 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовними вимогами про зобов'язання зареєструвати її у спірній квартирі, просила зобов'язати здійснити реєстрацію безпосередньо Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію.

Проте, позивачка у відповідності до норм процесуального права не зазначила, яким чином Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація порушує або не визнає її право на здійснення реєстрації у спірній квартирі.

Крім цього як вбачається з позовної заяви Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація виступає третьою особою у справі, а тому суд позбавлений вирішувати питання про права та обов'язки Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що частково призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно положень ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для часткового скасування судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, до ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою та зобов'язання зареєструвати опікуна недієздатного - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання не чинити перешкоди - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/10724/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6330/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук О.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.