Провадження №22-ц/784/1004/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 488/6126/14-ц Головуючий І інстанції Безпрозванний В.В.
Провадження № 22-ц/784/1004/17 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

за участю секретаря Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї, -

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив та в якому посилався на те, що з 13.02.2007 року перебував у шлюбі з ОСОБА_1, від якого у них народилась донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19.01.2011 року шлюб між сторонами розірвано. Майже одразу ж після розлучення ОСОБА_1 почала створювати перешкоди в спілкуванні з донькою. З серпня 2014 року він не знає про місцезнаходження доньки та не може її розшукати. 24.09.2014 року його представником було отримано відповідь УМВС України в Миколаївській області на його звернення щодо розшуку доньки, відповідно до якого, його було повідомлено про проведення перевірки, в ході якої встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 його колишня дружина та донька не проживають. Зі слів родичів та сусідів стало відомо, що вони близько трьох років проживають на територій Російської Федерації, де донька сторін навчається у другому класі місцевої гімназї. Про своє місце перебування ОСОБА_1 нікому не повідомляє. 22.09.2014 року ОСОБА_1 надіслала відео-звернення до правоохоронних органів, де разом з донькою повідомили, що їх життю чи здоров'ю ніщо не загрожує. У зв'язку з тим, що факт безвісного зникнення малолітньої доньки не знайшов свого підтвердження, перевірку органами внутрішніх справ було припинено. Весь цей час він намагався налагодити нормальний зв'язок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним для нормального розвитку та становлення, але відповідачка перешкоджає йому у спілкуванні з донькою. З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд зобов'язати ОСОБА_1 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з донькою, а саме: надати адресу фактичного місця перебування доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; усунути перешкоди та не перешкоджати йому у вільному спілкуванні з донькою; усунути перешкоди в спілкуванні з донькою шляхом надання можливості особистого спілкування батька з дитиною, а саме: проживання з батьком, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на протязі осінніх та весняних шкільних канікул, відповідно до графіку встановленому в загальноосвітніх закладах за місцем навчання дочки; спільного відпочинку: на протязі літніх канікул, відповідно до графіку встановленому в загальноосвітніх закладах за місцем навчання дочки, а саме починаючи з першого числа червня місяця по передостанній день літніх канікул, донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 проводить разом з батьком та батько має можливість вивезти дитину за адресою свого постійного місця проживання без письмової згоди матері ОСОБА_1; спільного відпочинку на протязі зимових канікул на території України. Крім того зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в необмеженому спілкування з донькою особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв'язку; за місяць до дня його зустрічі з донькою надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин; передати йому дитячий проїзний документ доньки ОСОБА_3, 29.01.2007 року для тимчасового виїзду за межі України та стягнути з відповідачки судові витрати.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Суд зобовязав ОСОБА_1 не перешкоджати громадянину ОСОБА_4 Штатів ОСОБА_5 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, брати участь у вихованні неповнолітньої доньки ОСОБА_3, усунути перешкоди щодо його участі у вихованні неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, для чого: - зобовязав ОСОБА_1 надати протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили батьку дитини адресу місця фактичного проживання, перебування та навчання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а у разі змін щодо місця проживання, перебування та навчання дитини негайно повідомляти про зазначені обставини батька; а також зобовязав ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість особистого спілкування з донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом проживання або спільного відпочинку доньки з батьком протягом двох неділь літніх канікул та однієї неділі зимових канікул відповідно до графіку, встановленому в загальноосвітніх закладах за місцем навчання дитини, без права виїзду за межі України та в терміни, визначені попередньою домовленістю батьків дитини; надавати ОСОБА_2 можливість вільно спілкуватися із донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 9.00 до 19.00 годин протягом 3-х днів весінніх канікул та 3-х днів осінніх канікул відповідно до графіку загальноосвітнього закладу без права виїзду за межі м. Миколаєва та в терміни, визначені попередньою домовленістю батьків дитини; не перешкоджати ОСОБА_2 реалізовувати право на необмежене спілкування з донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, засобами звязку. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї було відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_7 не визнала доводи апеляційної скарги, просилав її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в провній мірі виконані не були.

Так, судом було встановлено, що сторони у справі є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу між батьками, проживає разом зі своєю матірю за місцем її зареєстрації в м. Миколаєві, але більше трьох років тому виїхала з дочкою на проживання до Російської Федерації. Відповідачка ухиляється від виконання вимог статті 153 СК України, а саме не надає позивачу можливості для спілкування з дитиною та її виховання, не повідомляє про місце її знаходження та навчання, чим унеможливлює реалізацію позивачем передбачених ст.ст.150-151, 154-155 та 157 СК України батьківських прав та обов`язків.

Зазначені обставини були підтверджені неодноразовими зверненнями позивача до державних органів із вимогою про повідомлення йому про місцезнаходження дитини та врегулювання спору в позасудовому порядку, що виник між сторонами з приводу виховання та спілкування з дитиною, а також доказами, підтверджуючими, що відповідачка із дочкою проживає за межами України на території Російської Федерації.

Статтею 11 СК України визначено, що сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення, і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Таким чином, діючи в інтересах дитини ОСОБА_3, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

При цьому суд першої інстанції врахував, що відповідно до рішень Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2011 року та 18 травня 2011 року сторони припинили шлюбні відносини та окремо проживають з 04 січня 2008 року; на утримання дочки позивач на користь відповідачки сплачує аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто спілкування батька із дитиною припинено, коли останній виповнився тільки один рік.

Приймаючи до уваги зазначені обставини, а також факт постійного проживання позивача у ОСОБА_4 Штатах ОСОБА_5 та існуючі між батьком та дитиною на час ухвалення рішення психологічний та мовний бар`єри, суд вважав, що задоволення позовних вимог, викладених в уточненій позовній заяві ОСОБА_2, у повному обсязі не буде сприяти повноцінному та гармонійному вихованню неповнолітньої дочки.

Також суд зазначив, що забезпечення реалізації прав позивача на спілкування із дитиною та на його участь у вихованні дитини гарантовано ст.26 Конституції України, а відтак порушене відповідачкою право ОСОБА_2 на реалізацію батьківських прав підлягає судовому захисту в межах, визначених судовим рішенням суду першої інстанції.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що висновки суду в цілому відповідають матеріалам справи та вимогам закону, зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2011року було визначено місце проживання малолітньої дочки сторін за місцем проживання її матері ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 142-143), а тому оскаржуване рішення змінює порядок проживання дитини усупереч положенням законодавства України, не заслуговують на увагу як на підставу для скасуваненя рішення, оскільки предмети позову по справі, за результатами розгляду якої було постановлено заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2011року та по справі, яка переглядається, є різними.

Так, заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2011року було визначено місце постійного проживання дитини сторін з матірю з урахуванням положень ст. 161 СК України. Однак, визначення постійного місця проживання дитини з одним із батьків, не є перешкодою для вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї на підставі ст. 159 СК України. Надання права тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, проводити певний відрізок часу під час канікул, в тому числі і шляхом проживання з дитиною в цей час, не є зміною постійного місця проживання дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач обізнаний про місце проживання дитини, але його не влаштовує спілкування з дитиною за відомою йому адресою, оскільки там позивач обмежений у застосуванні заходів примусу, насильства та позбавлений можливості здійснювати погрози, що дії позивача направлені лише на створення перешкод по відношенню до апелянта, що позивачу відомі засоби звязку, за допомогою яких він може вільно спілкуватися з дитиною, не підтверджені належними доказами по справі. Надані представником відповідачки на підтвердження факту спілкування дитини з позивачем фотокартки, датовані одним числом, а саме 20 липня 2013р. Позивач же в своїй позовній заяві зазначав, що починаючи з серпня 2014 року йому нічого не відомо про місце перебування дитини. Назвати адресу, де фактично проживає дитина з відповідачкою поза межами м. Миколаєва представник відповідачки не зміг, повідомивши тільки, що вони живуть в Німеччині. Названий ним в судовому засіданні телефон належить не дочці, а відповідачці. Проаналізувавши дані обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що позивач обізнаний про місце проживання дитини, що позивачу відомі засоби звязку, за допомогою яких він може вільно спілкуватися з дитиною, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про те, що суд зробив неправильний висновок стосовно того, що відповідачка з дитиною фактично проживає на території Росії, оскільки такий висновок суду був зроблений на підставі наданих суду доказів, а апелянтом не надано належних та допустимих доказів протилежного, як-то довідки про фактичне місце проживання дитини та відповідачки, тощо. В той же час, представником відповідачки було повідомлено апеляційному суду, що дитина з відповідачкою дійсно фактично не проживають на території України, хоча залишаються зареєстрованими за адресою АДРЕСА_3 в квартирі, яка визначена за рішенням суду як постійне місце проживання дитини з матірю, так як дану квартиру відповідачка продала. Фактично вони проживають за кордоном, а в місті Миколаєві тільки періодично.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суперечить інтересам дитини щодо подальшого її розвитку у творчих колективах та спортивних секціях, участь у яких підтверджується здобуттям кубків та інших нагород у змаганнях за межами м. Миколаєва, що саме час, передбачений для навчання та участі у тренуваннях, гуртках, змаганнях, за рішенням суду забирається у дитини для задоволення потреб позивача, щоб створити перешкоди у житті дитини, а через неї завдати шкоди апелянту, також не підтверджені будь-якими доказами по справі.

Пояснення представника відповідачки в суді апеляційної інстанції про те, що дочка сторін проживає з матірю саме в Німеччині в м. Франфурті та навчається в балетній школі-інтернат, де є тільки літні канікули, і тільки в липні повертається на нетривалий час до м. Миколаєва, щоб далі поїхати з матірю на відпочинок в Туреччину чи Єгипет, а відповідачка тільки раз у три місяці повертається до м. Миколаєва, і що спілкування батька з дитиною можливе тільки під час літнього відпочинку в зазначених країнах, не підтверджені належними доказами по справі.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що предметом дослідження суду був акт обстеження умов проживання позивача від 23.09.2010р., який не стосується даної справи і складався під час розгляду справи про визначення постійного місця проживання дитини, не відповідає дійсності, так як в матеріалах справи є акт обстеження, складений 23.09.2014року, за адресою м. Миколаїв, вул. Академіка Рильського,10-а. Дану квартиру орендував позивач за договором оренди від 14.08.2014р.( а.с.19). При цьому слід зазначити, що суд перевіряє правильність рішення суду на час його ухвалення.

Актом обстеження умов проживання від 28.08.2014р. за адресою АДРЕСА_4 підтверджено тільки факт того, що відповідачка разом з дочкою зі слів сусідів не проживає за цією адресою більше року. Факт не проживання відповідачки з дочкою за цією адресою не заперечувався в суді апеляційної інстанції представником відповідачки. Тому доводи апеляційної скарги про те, що акт не є належним доказом, так як державні органи, які його складали не пересвівдчилися в тому, чи може позивач замовляти таке обстеження не перебуваючи у статусі власника цієї квартири, не впливають на правильність прийнятого судом рішення по суті заявлених позовних вимог, так як фактичні відомості, викладені в даному акті, не оспорюються сторонами.

Факт скасування заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2011року про розподіл квартири за адресою АДРЕСА_4 та відмови у задоволенні позову позивачу, яке відбулося після ухвалення судом рішення по даній справі, не впливають на правильність прийнятого судом рішення.

Те, що рішення прийнято без участі відповідачки не є само по собі безумовною підставою саме для скасування рішення суду, проте, ця обставина надає їй право надати апеляційному суду свої заперечення проти позову та всі докази, які вона бажає надати суду для дослідження, за результатами дослідження яких суд апеляційної інстанції може дійти висновку як про скасування, так і про зміну рішення суду першої інстанції, якщо розгляд справи у відсутності відповідачки з урахуванням наданих нею доказів буде свідчити про порушення її прав, чи про необгрунтованість висновків суду.

Сам по собі факт отримання чи не отримання відповідачкою аліментів на утримання дитини від позивача, які були стягнуті за рішенням суду, не є достатньою підставою для відмови у позові батька про визначення способу його участі у вихованні дитини, як і факт укладення чи не укладення між сторонами договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обовязків щодо дитини.

Пояснення представника відповідачки щодо недостойної поведінки позивача як до своїх дітей від першого шлюбу, так і до дитини сторін, не підтверджені достатньою кількістю безспірних доказів.

Надані представниками сторін акти судово-медичного дослідження сторін стосуються подій, які відбулися ще в січні 2011р. і стосовно яких постановою Корабельного РВ НГУ УМВД від 27.01.2011р. було відмовлено в порушенні кримінальної справи. Із тексту даної постанови вбачається, що конфлікт між сторонами виник на грунті неприязливих стосунків, під час якого вони висловлювали образи один по відношенню до іншого, застосували один до одного фізичне насильство, а тому обоє були направлені на СМО. Даних про притягнення сторін до кримінальної відповідальності суду надано не було. Даних про фізичне насильство по відношенню до дитини сторін суду також надано не було.

Інші доводи апеляційної скарги містять субєктивне тлумачення апелянтом як обставин по справі, так і діючого законодавства та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відповідачки не має.

В той же час, проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності з урахуванням наданих представником відповідачки доказів та пояснень, апеляційний суд вважає, що приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів вважає необхіднимзгідно ч.3 ст. 303 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги, оскільки під час розгляду даної справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування норм матеріального права, оскільки судом першої інстанції не в повній мірі враховано термін часу, на протязі якого батько та дитина не спілкувалися особисто, що це спілкування припинилося, коли дитині було тільки рік.

Тому, з урахуванням конкретних обставин по справі, а саме віку дитини, тривалого часу особистого не спілкування дитини з батьком, фактичного місця проживання дитини та сторін, неприязливих стосунків, які існують між сторонами і які заважають їм домовитися про участь батька у вихованні дитини, колегія суддів вважає необхіжним змінити рішення суду, виключивши з абзацу 4 резолютивної частини рішення суду слова: " без права виїзду за межі України та в терміни, визначені попередньою домовленістю батьків дитини», а з абзацу 5 резолютивної частини рішення суду слова: «без права виїзду за межі м. Миколаєва та в терміни, визначені попередньою домовленістю батьків дитини», доповнити дані абзаци словами: « протягом першого року після набрання чинності рішення суду - у присутності матері, а далі без присутності матері» та викласти дані абзаци у наступній редакції:

-зобовязати ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість особистого спілкування з донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом проживання або спільного відпочинку доньки з батьком протягом двох неділь літніх канікул та однієї неділі зимових канікул відповідно до графіку, встановленому в загальноосвітніх закладах за місцем навчання дитини, протягом першого року після набрання чинності рішення суду - у присутності матері, а далі без присутності матері;

-зобовязати ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість вільно спілкуватися із донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 9.00 до 19.00 годин протягом 3-х днів весінніх канікул та 3-х днів осінніх канікул відповідно до графіку загальноосвітнього закладу за місцем навчання дитини, протягом першого року після набрання чинності рішення суду - у присутності матері, а далі без присутності матері.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 307,309,314,316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2015 року змінити,

викласти четвертий та пятий абзаци рішення у наступній редакції:

- зобовязати ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість особистого спілкування з донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом проживання або спільного відпочинку доньки з батьком протягом двох неділь літніх канікул та однієї неділі зимових канікул відповідно до графіку, встановленому в загальноосвітніх закладах за місцем навчання дитини, протягом першого року після набрання чинності рішення суду - у присутності матері, а далі без присутності матері;

- зобовязати ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість вільно спілкуватися із донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 9.00 до 19.00 годин протягом 3-х днів весінніх канікул та 3-х днів осінніх канікул відповідно до графіку загальноосвітнього закладу за місцем навчання дитини, протягом першого року після набрання чинності рішення суду - у присутності матері, а далі без присутності матері.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

ГОЛОВУЮЧИЙ

СУДДІ