Справа № 204/2557/17
Провадження № 2-о/204/49/17
РІШЕННЯ

Іменем України

12 травня 2017 року м.Дніпро

Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Тітової І.В.

за участю секретаря Таран К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Красногвардійський (Чечелівський) відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в:

27 квітня 2017 року до суду надійшла вищевказана заява, у якій заявник просить встановити факт смерті ОСОБА_2, який помер в м.Донецьк, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вимоги обґрунтовано тим, що заявник, є дружиною ОСОБА_2, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1. на території України, на якій здійснюється антитерористична операція - м.Донецьк. Місцем проживання та настання смерті померлого є м.Донецьк, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Донецьку заявнику було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 09 грудня 2016р. З ним заявник звернулася до Красногвардійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управляння юстиції, з проханням державної реєстрації смерті ОСОБА_2, для подальшого оформлення спадщини на себе, однак Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управляння юстиції заявнику було відмовлено, аргументуючи тим, що свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 09 грудня 2016р. було видано на непідконтрольній Україні території, на якій здійснюється антитерористична операція. Внаслідок вищенаведених обставин отримане свідоцтво про смерть не має юридичної сили на території України, тому єдиним шляхом його отримання та захисту прав родичів та спадкоємців померлого є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Факт смерті підтверджується наступними документами: довідкою про причину смерті №665 від 04.12.16р.; свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 09 грудня 2016р. виданим відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м.Донецьк.

Заявник у судове засідання не з'явилась. Від неї надійшла заява, у якій заяву підтримала у повному обсязі та просила розглядати справу за своєї відсутності.

Представники заінтересованих особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У зв'язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Заявник є дружиною ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2., уродженця м.Донецьк, Донецької області, Україна, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 18.11.2000р. (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, видане Київським відділом записів актів цивільного стану м.Донецька Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки від 09.12.2016р.(а.с.10).

Відповідно до довідки про причину смерті за №665 від 05.12.2016р. причина смерті ОСОБА_2 «гострий лейкоз» (а.с.11).

Відповідно до п. 13 Постанови №5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Заявник звернулася до Красногвардійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції з заявою про реєстрацію смерті чоловіка ОСОБА_2, але отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 25.04.2017р. №47/14.6-131 (а.с.12).

Згідно із п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до ч.2 ст.49 ЦК України актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Статтею257-1 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України для заявника має юридичне значення, тому що створює для неї відповідні правові наслідки.

Оцінюючи у сукупності надані докази, встановлені у судовому засіданні обставини, суд доходить висновку, що обставини, викладені заявником, знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на вимогах закону, а заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст.257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст.209, 212-215, 256 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа - Красногвардійський (Чечелівський) відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про встановлення факту смерті задовольнити повністю.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, який помер в м.Донецьк, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Тітова