АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/54/17 Справа № 204/3354/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Демченко Е.Л.,

за участі секретаря: Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

25 травня 2015 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, що уточнювався 18.11.2015р., 20.01.2016р., у якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_3, 15.09.1989 р.н, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, 02.08.1991 р.н, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, витрати на ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває у спільній частковій власності, у розмірі 94400,69грн., стягнути з ОСОБА_3, 15.09.1989 р.н, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, кошти за оплачені житлово-комунальні послуги по квартирі №35 за адресою: м. Дніпропетровськ проспект Калініна, будинок 19 у розмірі 1112,20грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 березня 2013 року померла мати позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 Після її смерті відкрилася спадщина у виді 1/3 частки квартири № 35, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр-т Калініна, буд.19, яка належала спадкодавцю, а також позивачу у розмірі 1/3 частки квартири та відповідачу у розмірі 1/3 частки квартири, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 10.07.2007 року. 09.10.2013р. позивач прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом у розмірі 1/2 частки вищезазначеного спадкового майна, посвідчене державним нотаріусом третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5, зареєстроване в реєстрі за № 4-1625. Відповідач теж прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом у розмірі 1/2 частки вищезазначеного спадкового майна, посвідчене державним нотаріусом третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5, зареєстроване в реєстрі за № 4-1628. Таким чином, на сьогоднішній день, позивач та відповідач володіють вищезазначеним спадковим майном в рівних частинах - по 1/2. Після прийняття спадщини, у зв'язку з тим що позивач не мав іншого житла, а також у зв'язку з відсутністю можливості винаймати інше житло, він був змушений переїхати в успадковану квартиру. Однак, квартира знаходилась у стані не придатному для проживання та потребувала термінового капітального ремонту. Отримавши висновок експерта, позивач повідомив відповідачу про необхідність здійснення термінового капітального ремонту квартири, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, але відповідач відмов у наданні допомоги здійснення ремонту квартири, як фізично так і матеріально, аргументуючи це тим, що вона не вважає це за необхідне та взагалі не збирається проживати у цій квартирі. Отримавши відмову від сестри у здійсненні спільного ремонту позивач запропонував їй викупити половину її квартири, за ринковою ціною, розмір якої було визначено згідно оцінки незалежної уповноваженої на вказані дії організації, але на це вона теж не погодилась, пояснивши, що її така ціна не влаштовує. Оскільки відповідач не проживає в квартирі та ухиляється від здійснення ремонту, зокрема, від належного утримання спільного майна, позивач провів ремонтні роботи, беручи до уваги крайню необхідність в здійсненні капітального ремонту квартири, з метою збереження спільної сумісної власності та забезпечення свого проживання в належних умовах. Таким чином, позивачем були проведені мінімальні, обов'язкові ремонтні роботи. Загальна вартість виконаних ремонтних робіт складає: 90325,97грн. Також, свідченням про халатне та безвідповідальне ставлення відповідача до виконання обов'язків щодо утримання майна є те, що протягом всього строку володіння вказаним майном, ані за життя матері, ані після її смерті, відповідач жодного разу не сплачувала комунальні послуги. В той же час позивачем виконувались вказані вимоги, постійно сплачувались усі необхідні комунальні послуги, на загальну суму 1250грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на його незаконність, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, з наступних підстав.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач та відповідач є сином та дочкою ОСОБА_4, яка померла 02.03.2013р., що визнано сторонами у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у виді 1/3 частки квартири № 35, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр-т Калініна, буд.19.

09.10.2013р. ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом у розмірі 1/2 частки спадкового майна за адресою: АДРЕСА_2, посвідчене державним нотаріусом третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5, зареєстроване в реєстрі за № 4-1625 (а.с. 8).

09.10.2013р. ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом у розмірі 1/2 частки спадкового майна за адресою: АДРЕСА_2, посвідчене державним нотаріусом третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5, зареєстроване в реєстрі за № 4-1628 (а.с. 9). Отже, сторони прийняли спадщину та отримали відповідні свідоцтва.

У матеріалах справи наявні докази того, що позивач та відповідач прийняли спадщину і отримали відповідні свідоцтва про право на спадщину по 1/2 частини на квартиру АДРЕСА_3 в рівних частинах, однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що сторони зареєстрували свої спадкові права відповідно до чинного законодавства.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року, за клопотанням ОСОБА_2 призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Згідно висновку експерта Дніпропетровського НДІСЕ № 2663/2664 від 14.12.2016 року, вартість здійснених невідємних поліпшень (ремонтно-монтажних робіт) приймається за переліком наданих актів виконаних ремонтно-монтажнихх робіт з урахуванням використаних будівельних матеріалів складає 188 801,39 грн. Згідно проведеного дослідження, при співставленні робіт виконаних в квартирі № 35 в будинку №19 по просп..Калініна, в м.Дніпропетровську і робіт зазначених в актах виконаних робіт, експертом встановлено, що роботи які зазначені в документах, наявних в матеріалах справи фактично виконані.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, між сторонами існує спір щодо користування спірною квартирою. Позивачем не заперечувалося, що відповідач у зазначеній квартирі не проживає, комунальними послугами не користується. Договір між сторонами про порядок володіння та користування спільним майном не укладався.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, вірно керувався 322,331,358,360 ЦК України та виходив з його недоведеності та необґрунтованості, зазначив, що з урахуванням приписів ч.1 ст. 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, суду не було доведено факт узгодження позивачем його обсягу та умов проведення з відповідачкою, яка саме сума на оплату ремонту та комунальних послуг була необхідна для утримання частки нерухомого майна, яке належить відповідачу, а яка сума на оплату комунальних послуг та оплату ремонту була необхідна позивачеві для власних потреб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

Згідно ч.1,4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та власність зобов'язує.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Стаття 358 Цивільного кодексу України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном. що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач звертався до відповідачки з відповідними пропозиціями, а відповідачка йому безпідставною відмовила чи, щонайменше, ухилялася від обговорення питання щодо проведення ремонту в квартирі, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт погодження (договору) з відповідачкою, які саме роботи з ремонту квартири, що перебуває у спільній власності необхідно провести, а також які роботи для підтримання спільної власності необхідно провести першочергово, які можуть бути здійснені у другочерговому порядку.

На думку апеляційного суду вказане унеможливлює визначення, які саме витрати позивача на збереження спільного майна були необхідними, розумними та обґрунтованими.

Є встановленим факт проведення Позивачем ремонтних робіт в квартирі, який не заперечувався Відповідачкою та підтверджений висновками експертизи, проведеної під час розгляду справи в апеляційному суді, але доказів жодної попередньої домовленості про те, щодо відшкодування Відповідачкою половини вартості цих робіт між ним та позивачкою ні в усній, ні у письмовій формі, матеріали справи не містять, чим спростовуються відповідні посилання апеляційної скарги.

Окрім того, одноособово приймаючи рішення про проведення ремонту, позивач (апелянт) приймав на себе відповідний ризик та обов'язок проведення цього ремонту без надання відповідачем коштів на проведення такого ремонту, а тому стягнення цієї грошової суми обмежує та порушує право відповідача, який не розраховував на такі витрати.

Доводи апеляційної скарги щодо недопиту свідків, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду, оскільки згідно частини 2 статті 136 Цивільно-процесуального кодексу України заява про виклик свідка має бути подана до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Позивач (апелянт) у апеляційній скарзі зазначає та розуміє те, що ним було заявлене клопотання про виклик та допит свідка після початку розгляду справи по суті, а отже судом не допущено жодних порушень процесуальних норм під час вирішення справи.

Крім того, відповідно ст.57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належність доказів - це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. Належним є той доказ, який містить інформацію, що має значення для справи.

Сукупність обставин, які доказує позивач, створює основу позову, факти, які необхідно доказати відповідачу, складають основу заперечення проти позову.

У частині 13 постанови Пленуму ВС України від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз'яснено, що докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстав позову). Тому, вирішуючи питання про виклик свідків, в усіх випадках потрібно вимагати від сторін пояснення, які саме обставини вони можуть підтвердити.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б стали підставо для скасування рішення суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Суд 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірив та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_6