Провадження № 2/243/1600/2017
Єд. унік. № 243/2156/17-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2017 року м. Словянськ

Словянський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючий суддя Мінаєв І.М..,

при секретареві Кабановій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Словянського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

10 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до ОСОБА_2 селищної ради Словянського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Мотивуючи свої вимоги тим, що 04 січня 2015 року померла її мати ОСОБА_3. Після її смерті залишилася спадщина яка складається з житлового будинку № 13 по вул. Ювілейній (ОСОБА_4) сел. Билбасівка Словянського району Донецької області загальною площею 23,9 кв.м. Зазначає, що вона є спадкоємцем першої черги по закону на дане спадкове майно. У встановлений строк і у встановленому законом порядку вона подала заяву в ОСОБА_5 державну нотаріальну контору і прийняла спадщину. В липні місяці 2015 року вона звернулася до нотаріусу із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину по закону. Однак Державний нотаріус виніс постанову від 09 липня 2015 року, якою відмовив їй в видачі свідоцтва про право на спадщину по закону, мотивуючи тим, що нею не надано правовстановлюючого документу на житловий будинок № 13 по вул.. Ювілейній (ОСОБА_4) сел.. Билбасівка. Звертає увагу суду на те, що вищевказаний будинок належав як забудовникам ОСОБА_6 та її чоловіку ОСОБА_7, які були її бабусею та дідусем батьками її мами у рівних частинах по праву особистої власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівництво . Тобто кожному з них належало по ? частини вищевказаного житлового будинку. 16 листопада 1943 року помер її дідусь ОСОБА_7. Після його смерті свого чоловіка її бабуся ОСОБА_6 продовжувала проживала у вказаному будинку. ОСОБА_6 не відмовлялася від спадщини після свого чоловіка, таким чином прийняла спадщину, що склалася з ? частки житлового будинку і цей будинок на день її смерті належав їй. 09.03.1997 року померла її бабуся ОСОБА_6 ІІ мати ОСОБА_3 була спадкоємцем першої черги по закону на спадщину ОСОБА_6 Вона постійно проживала разом із матірю і після її смерті продовжувала проживати та користуватися вищевказаним житловим будинком. Тим самим прийняла спадщину після померлої матері, як то передбачено ст.. 548,549 ЦК України в редакції 1963 року, однак свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний будинок вона за життя не оформила. Вважає , що відповідно до п. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить їй з моменту відкриття спадщини. Зазначає, що оскільки їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок вона була змушена звернутися до суду із дійсною позовною заявою. Просила суд ухвалити рішення яким визнати за нею, ОСОБА_1, право власності в порядку спадкування за законом на деревяний житловий будинок обапол А1 житлова площа 20,1 кв.м., загальною площею 28,2 кв.м., з господарськими та побутовими спорудами: літня кухня цегла-Б, сарай деревяний В, сарай деревяний Г, погріб цегла Д, вбиральня деревяна Т, який знаходиться по вул.. Ювілейній(ОСОБА_4), 13 сел. Билбасівка Словянського району Донецької області.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8, яка діє на підставі договору на надання юридичних послуг від 10.03.2017 року , будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявились, надали суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 селищної ради, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявився, на адресу суду надано заяву з проханням розгляд справи проводити без участі представника Ради, позовні вимоги позивача визнають у повному обсязі .

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки Серії ЯЛ № 979459 від 20.03.1956 року ( а.с.8) , факт зміни прізвища позивачки з «Руденко» на «Самойлова» підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І НО № 451558 ,яке видане ОСОБА_5 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області , 04.10.2016 року. (а.с. 9)

04.01.2015 року, ОСОБА_3 померла (свідоцтво про смерть серії: І-НО №811770 (а.с. 5)

З довідки № 2762-2/0,54/01 від 18.10.2016 р. наданої КП «Буро технічної інвентаризації» вбачається, що право власності на житловий будинок, розташований в смт. Билбасівка Словянського району по вулиці Ювілейна (колишня вул. ОСОБА_10), 13, за станом на 01.01.2013 р. зареєстровано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на підставі свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_5 райкомунгоспом 25.05.1961 р. Дата реєстрації 07.06.1961 р, номер запису 1658. (а.с. 19)

Як зазначає сама позивачка, її мати ОСОБА_3 є дочкою подружжя ОСОБА_7.

ОСОБА_7 загинув 16 листопада 1943 року під час Великої Вітчизняної війни. (а.с.7) ОСОБА_6 померла 09.03.1997 року , про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-НО № 142158 (а.с. 6)

Як зазначає позивачка, її мати проживала разом зі своє ю матірю ОСОБА_6 в смт. Билбасівка Словянського району по вулиці Ювілейна (колишня вул.. ОСОБА_10), 13, вказане підтверджується домовою книгою для реєстрації громадян (а.с.10-12) після смерті своїх батьків та за своє життя її мати ОСОБА_3 так і не отримала свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний будинок.

09 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Другої словянської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок розташований в смт. Билбасівка Словянського району по вулиці Ювілейна (колишня вул. ОСОБА_10), 13 після померлої матері ОСОБА_3

Так, відповідно постанови державного нотаріуса Другої словянської державної нотаріальної контори Донецької області від 09.07.2015 року, про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно: житловий будинок смт. Билбасівка Словянського району по вулиці Ювілейна (колишня вул.. ОСОБА_10), 13, який належав ОСОБА_3, яка померла 04.01.2015 року, оскільки спадкоємцем не було надано правовстановлюючого документу, як то передбачено п. 4.20Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Частина 1 ст. 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.

Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦПК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті у звязку з чим, на даний час, неможливо оформити право власності на спірний житловий будинок належний померлій, що дало б можливість позивачам отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця.

За розясненнями, викладеними у п.3.1 Листа ВССУ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» видно: право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Норми ст. 392 ЦК не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва.

При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини.

Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК.

За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати:

1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку;

3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку;

4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм;

5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом ст. ч.4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції ЗУ № 1878-4 від 11 лютого 2010 року, права на нерухоме майно, які виникли до вступу в силу даного закону, визнаються дійсними, у випадках відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 91 від 24 червня 2011 року «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних(садових)жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських(присадибних) будівель та споруд, прибудов до них, громадських будинків 1-ї та 2-ї категорії складності які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій. Документом, який засвідчує відповідність закінчених та інженерних мереж будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Згідно із розясненнями Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно матеріалів спадкової справи, яка надійшла на адресу суду та була досліджена у судовому засіданні інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 немає.

З огляду на викладене, судом встановлено, що будівництво житлового будинку, розташованого по вулиці Ювілейна (колишня вул. ОСОБА_10), 13 смт. Билбасівка Словянського району Донецької області, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства, як то вбачається з матеріалів справи, забудовниками вказаного житлового будинку було подружжя ОСОБА_6, яким зазначений спірний будинок належав на підставі свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_5 рай комунгоспом 25.05.1961 року. Після їх смерті їхня дочка,яка проживала на час смерті з одним із спадкодавців, а саме ОСОБА_6 фактично прийняла спадщину після своєї померлої матері, але за час свого життя свідоцтво про право на спадщину належним чином не оформила. У звязку з цим, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є обєктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на цей будинок.

Згідно із розясненнями, викладеними у п.6 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (а також домової книги.), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

За змістом статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно норм ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,60,209,212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 15,16,25,328, 373, 374, 392, 1216- 1218, 1220, 1221, 1222, 1223,ч.1ст.1225, ч.3 ст.1268, ст. 1269, ч.1 ст. 1270 Цивільного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Словянського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_1, податковий номер: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання:Донецька область м. Донецьк, вул. Привільна, б. 43, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 (ОСОБА_10), б. 13, право власності на житловий будинок «А-1» деревяний, загальною площею 23,9 м.2, житловою площею 20,1 м.2, літня кухня «Б» цегляна, сарай «В»,деревяний, погріб «Г» цегляний, огорожа № 1, який знаходиться за адресою: Донецька область, Словянський район, смт. Билбасівка, вул. Ювілейна (ОСОБА_10), б.13, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, яка померла 04 січня 2015 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Суддя

Словянського міськрайонного суду ОСОБА_11