УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до адміністрації Менської виправної колонії № 9 про стягнення заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Менської виправної колонії № 91 на свою користь заборгованість по заробітній платі і компенсацію за невикористану відпустку в сумі 25 111 грн та компенсацію за затримку розрахунку по заробітній платі в сумі 211 344 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що будучи засудженим до позбавлення волі та відбуваючи покарання в Менській виправній колонії № 91 у період з 02 жовтня 2014 року по 18 березня 2016 року він працював на посаді робітника майстерень установи дільниці (лозоплетіння), за вказаний період заробітна плата йому не виплачувалась та не нараховувалась, і відрахування податків, зборів та інших обов'язкових платежів, а також утримання аліментів не проводились.

З огляду на вказане та посилаючись на норми ст. ст. 83, 95, 115 КЗпП України, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області

від 09 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, належним чином оцінили табелі обліку кількості виробленої позивачем продукції, часу роботи та нарахованої заробітної плати (а. с. 49-58), дійшовши обґрунтованого висновку, що оплата праці ОСОБА_4 проводилась за індивідуальною відрядною системою оплати праці у відповідності до вимог ст. ст. 118, 120 Кримінально-виконавчого кодексу України та Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 396/5 від 07 березня 2013 року.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

О.В. Попович