Справа № 127/937/17 Провадження № 22-ц/772/1353/2017Головуючий в суді першої інстанції Гуменюк К. П.
Категорія 53 Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної акціонерної компанії «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, компенсації втраченої частини коштів та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що наказом відповідача від 01 грудня 2015 року №1 його звільнено з посади заступника директора заводу «Модуль» та 26 грудня 2015 року видана трудова книжка. Зазначені обставини встановлені рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого, 11 травня та 22 листопада 2016 року. Крім того, зазначеними рішеннями суду встановлена обставина щодо розміру його середньомісячного заробітку, який становить 13500 грн. Також, зазначеним рішенням суду від 22 листопада 2016 року з відповідача стягнуто середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні по 22 листопада 2016 року включно. Одночасно, позивач вказує на те, що рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року; 05 лютого, 13 червня 2013 року;14 квітня, 23 травня, 22 жовтня 2014 року; 24 лютого, 08 липня, 04 грудня 2015 року; 02 лютого, 01 квітня, 11 травня, 22 листопада 2016 року з відповідача стягувались грошові кошти за порушення положень трудового законодавства відносно позивача (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки та ін.), які досі не виплачені, а тому зазнали інфляції, знеціненню та підлягають компенсації. Вказав, що він є учасником бойових дій, ветеран війни, інвалід 2-ї групи. У зв'язку з порушенням його прав страждає, нервує, втратив нормальні життєві зв'язки, а з грудня 2014 року по лютий 2016 року неодноразово проходив стаціонарне лікування та морально страждав. Спричинену моральну шкоду оцінює в 100000 грн.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь за період з 23 листопада 2016 року по 17 січня 2017 року (або день постановлення судового рішення) середньомісячний заробіток за час затримки повного розрахунку в розмірі 23500 грн. (з розрахунку середньомісячного заробітку в розмірі 13500,00 грн.), компенсацію втрати частини коштів внаслідок затримки їх виплати в розмірі визначеному розрахунком, який буде наданий додатково, моральну шкоду в розмірі 100000 грн. та витрати за отримання юридичної допомоги в розмірі 3500 грн.

В подальшому надав суду розрахунок компенсації втраченої частини доходів при затримці терміну їх виплати встановлених рішеннями судів, розмір якого становить 794173 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року в сумі 20200 грн. Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь держави судовий збір в розмір 617,60 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року, змінити в частині стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року, вказавши суму 47000 грн., чи на день вирішення апеляційної скарги; доповнити рішення суду стягненням компенсацій втраченої частини коштів, як зарплати так і доплати за сумісництво посад за період з 01 березня 2002 року по 26 грудня 2015 року, внаслідок затримки термінів виплати і інфляції на суму 140298 грн.; доповнити рішення суду стягненням з відповідача понесених матеріальних витрат по вирішенню спору в досудовому порядку на суму 702 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В іншій частині просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом рішення суду в іншій частині не перевіряється, так як не оскаржується.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 23 квітня 2009 року (справа № 2-203-09), встановлена обставина перебування позивача з 19 листопада 1992 року на посаді заступника директора по будівництву Вінницького заводу «Модуль», правонаступником якого є відповідач. Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що відповідно до ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 08 жовтня 2008 року змінена дата звільнення ОСОБА_2 на 17 квітня 2007 року.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року, (справа № 127/27237/16-ц), встановлено, що дату звільнення позивача відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 16 листопада 2010 року (справа № 2-6489/10) змінена з 17 квітня 2007 року на 16 листопада 2009 року. Крім того, вказаним рішенням встановлено, що наказом відповідача від 08 травня 2012 року змінено дату звільнення позивача з 16 листопада 2009 року на 08 травня 2012 року. Наказом відповідача від 01 грудня 2015 року № 1 змінено дату звільнення ОСОБА_2 з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року та внесено відповідний запис в трудову книжку (а. с. 4-7).

Таким чином, судом встановлено, що позивач з 19 листопада 1992 року по 01 грудня 2015 року перебував з відповідачем у трудових відносинах.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців вбачається, що відповідач ДАП «Укрресурси» з 05 червня 2012 року перебуває у стані припинення відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 06 квітня 2012 року (справа № 46/436-б), яке набрало законної сили 16 квітня 2012 року (а.с.39-40).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законодавством строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки встановлено, що на день звільнення позивача відповідачем ДАК «Укрресурси» не було проведено з ним розрахунок, також не було його проведено і на момент ухвалення рішення, а тому вірний висновок суду, що періодом затримки розрахунку при звільненні позивача є період з 23 листопада 2016 року (рішення суду №127/12108/16-ц) по 06 березня 2017 року (ухвалення рішення судом першої інстанції), тобто 3 місяці 11 днів.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов помилкового висновку, що середньомісячна заробітна плата складає 6000 грн. виходячи з наступного:

Як встановлено рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2013 року у справі №232/3947/12 (а.с.8-9), від 13 червня 2013 року у справі №127/5303/13-ц (а.с.12-13), від 14 квітня 2014 року у справі №127/4797/14-ц (а.с.14-15), від 24 лютого 2015 року у справі №127/201/15-ц (а.с.21-22), від 08 липня 2015 року у справі №127/9712/15-ц (а.с.23-24), від 04 грудня 2015 року у справі №127/23627/15-ц (а.с.25-27), що набрали законної сили, середній заробіток позивача становив 9000 грн. (6000 грн. посадовий окладі+50% посадового окладу за сумісництво) і в силу ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

В свою чергу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, про те що його середньомісячний заробіток становить 13500 грн., тобто до окладу 9000 грн. включається ще 4500 грн., як робота за сумісництво є безпідставними, необґрунтованими та спростовуються раніше встановленим обставинам у вище зазначених рішеннях суду, а також рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року у справі №127/27237/15-ц (а.с.4-7).

Колегія суддів приймає до уваги правовий висновок, викладений в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі №6-144цс13, відповідно до якого непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від такої відповідальності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки періодом затримки розрахунку при звільненні позивача є період з 23 листопада 2016 року (рішення суду №127/12108/16-ц) по 06 березня 2017 року (ухвалення рішення судом першої інстанції), тобто 3 місяці 11 днів, а середньомісячний заробіток складає 9000 грн., то сума заборгованості за затримку повного розрахунку при звільненні складає 30300 грн. (9000 грн. * 3 місяці 11 днів), яку і слід стягувати з відповідача на користь позивача.

При цьому, вказана сума визначена без урахування податків та інших обов'язкових платежів, зважаючи, що справляння і сплата податку з доходів громадян є обов'язком роботодавця та працівника, а тому суд визначає вказану сум без урахування цих платежів, на що звертає увагу Пленум Верховного Суду України в постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Зокрема, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом порушені вимоги Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМ України №159 від 21.02.2001 року та твердження ОСОБА_2 про те, що судом безпідставно відмовлено в індексації вчасно невиплачених доходів та невірно застосована норма щодо утримання податків, оскільки такі твердження позивача також не знайшли свого підтвердження та спростовані судом.

Правовідносини, що склались із зазначеного приводу між сторонами регулюється ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушення термінів їх виплати» (зі змінами і доповненнями).

Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Отже, для наявності підстав для здійснення компенсації необхідна наявність одночасно п'яти вищезазначених умов.

Як вбачається з матеріалів справи заочними рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року (справа № 212/682/2012), від 13 червня 2013 року (справа № 127/5303/13-ц), від 14 квітня 2014 року (справа № 127/4797/14-ц), від 22 жовтня 2014 року (справа № 127/19667/14-ц), від 24 лютого 2015 року (справа № 127/201/15-ц), від 08 липня 2015 року (справа № 127/9712/15-ц), від 22 листопада 2016 року (справа № 127/12108/16-ц) за позовами ОСОБА_2 до ДАК «Укрресурси» з відповідача на користь позивача стягнуто зокрема і середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за певні періоди на загальну суму 502215 грн.

Таким чином, зазначеними рішеннями стягувалась не заробітна плата, а середньомісячний заробіток за час затримки її виплати, що є виплатою одноразового характеру та мірою відповідальності роботодавця, а тому нарахування компенсації на вказану суму є безпідставним.

Крім того, суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що заочними рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року (справа № 212/682/2012), від 05 лютого 2013 року (справа № 232/3947/12), від 23 травня 2014 року (справа № 127/8232/14-ц), від 22 жовтня 2014 року (справа № 127/19667/14-ц), від 22 листопада 2016 року (справа № 127/12108/16-ц) за позовами ОСОБА_2 до ДАК «Укрресурси» з відповідача на користь позивача стягнуто зокрема і компенсація за невикористані дні відпусток (додаткових відпусток) за певні періоди на загальну суму 202245 грн., предметом даного спору були не нараховані відпускні (заробітна плата за час відпустки), а грошова компенсація за невикористану відпустку, яка не носить системного характеру, а є разовою виплатою, а тому нарахування компенсації на компенсацію також є безпідставним.

Заочними рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2013 року (справа № 232/3947/12) та від 13 червня 2013 року (справа № 127/5303/13-ц) за позовами ОСОБА_2 до ДАК «Укрресурси» з відповідача на користь позивача стягнуто зокрема і середньомісячний заробіток за затримку видачі трудової книжки за певні період на загальну суму 118500,00 грн. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2013 року (справа № 127/5303/13-ц) з відповідача на користь позивача стягнуто зокрема і моральна шкода в розмірі 1000 грн. Цими рішеннями стягувалась не заробітна плата, а середньомісячний заробіток за час затримки видачі трудової книжки, що є виплатами одноразового характеру та мірою відповідальності роботодавця (зокрема стягнення моральної шкоди), а тому вимога про нарахування компенсації на вказані суми задоволенню не підлягає.

Отже, вимога про стягнення з відповідача компенсації в розмірі визначеному позивачем в розрахуноку, задоволенню не підлягає у зв'язку відсутністю обов'язкових умов для її виплати.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. п. 5, 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів приходить до висновку, що відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що невиплатою заробітної плати, втратою доходів внаслідок знецінення йому спричинена моральна шкода, а сам факт перебування його на лікуванні не свідчить, що воно було спричинено діями відповідача у справі та є підтвердженням причинно-наслідкового зв'язку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Також, в матеріалах справи відсутні докази матеріальних втрат по вирішенню спору в досудовому порядку на суму 702 грн., а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення за вказаний період, тобто за 3 місяці та 11 днів середньомісячного заробітку в розмірі 30300 грн., оскільки суд першої інстанції визначаючи розмір заборгованості помилково взяв для розрахунку середньомісячну заробітну плату в розмірі 6000 грн., а не 9000 грн. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» (01601, м. Київ, Музейний провулок, 12, ) на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року в сумі 30300 грн. (тридцять тисяч триста гривень).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.