Справа № 450/1308/15 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/1543/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3,ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Годовицько - Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним (незаконним) рішення виконавчого комітету Годовицько - Басівської сільської ради, скасування реєстрації права приватної власності та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою -,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення оскаржив ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що рішенням Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 39 від 30 серпня 2012 року «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» надано дозвіл на оформлення права власності на вказаний будинок. Вказує, що зазначене рішення та видане на його підставі свідоцтво про право власності на будинок є незаконним, оскільки такий будинок підлягав знесенню на підставі рішення виконкому Пустомиитівської районної ради № 205 від 16 квітня 1966 року після побудови нового будинку. Стверджує, що новий будинок було збудовано і йому присвоєно АДРЕСА_2. Посилається на те, що користування відповідачами спірним будинком перешкоджає йому (позивачу) користуватися земельною ділянкою для обслуговування належного йому будинку АДРЕСА_2.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Встановлено, що на АДРЕСА_1 розміщений житловий будинок, 1935 року побудови, у якому проживає сім'я померлого ОСОБА_7 Під АДРЕСА_2 знаходиться будинок, власником якого є ОСОБА_6 Згідно відомостей із погосподарських книг за ОСОБА_6 рахується земельна ділянка площею 0,06 на, за ОСОБА_7 - 0,15 га, що стверджується довідкою Годовицько-Басівської сільської ради № 138 від 8 травня 2014 року (т.1 а.с.144). З 1986 року ОСОБА_7 сплачував податки та обов'язкові платежі, що вбачається із наданих квитанцій (т.1 а.с.147-149).

16 квітня 1966 року рішенням виконкому Пустомитівської районної ради № 205 затверджено рішення виконкому Годовицької сільської ради від 23 березня 1966 року про відвід земельної ділянки ОСОБА_8 (матері ОСОБА_6.) у с.Годовиця площею 0,08 га із земель присадибного фонду для будівництва будинку та господарських споруд. Після закінчення будівництва нового будинку старий будинок підлягав зносу (т.1 а.с.8-9).

Довідками Годовицько-Басівської сільської ради № 177 від 16 червня 2014 року та № 874 від 15 вересня 2016 року стверджується, що згідно погосподарських книг Годовицько-Басівської сільської ради станом 1991-1995 роки за ОСОБА_8 рахувалась земельна ділянка площею 0,04 га для обслуговування житлового будинку у АДРЕСА_2; станом за 1996-2000 роки за вищевказаною адресою рахувалась земельна ділянка площею 0,0572 га для обслуговування житлового будинку; станом 2001 - 2015 роки за вищевказаною адресою рахується земельна ділянка площею 0,06 га для обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.146,160).

ОСОБА_8 10 березня 2004 року склала заповіт на випадок своєї смерті в користь ОСОБА_6 Вона заповіла будинок та все майно, яке їй буде належати на день смерті (т.1 а.с.5). За життя ОСОБА_8 не оформила право власності на побудований будинок.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті спадкова справа у нотаріальній конторі не заводилась, що стверджується інформацією, наданою Пустомитівською державною нотаріальною контрою (т.1 а.с.45).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 березня 2010 року задоволено позов ОСОБА_6 та ухвалено визнати за позивачем право власності на будинковолодіння під номером АДРЕСА_2 (т.1 а.с.6). На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_6 зареєстрував право власності на будинковолодіння 30 квітня 2010 року (т.1 а.с.7). ОСОБА_6 та його син ОСОБА_9 зареєстровані у будинку АДРЕСА_2 (т.1 а.с.161-166). 15 лютого 2010 року на будинок АДРЕСА_2 виготовлено технічний паспорт (т.1 а.с.168-171).

За заявою ОСОБА_6 Годовицько-Басівською сільською радою на підставі рішення №82 від 6 травня 2011 року йому передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0614 га для будівництва та обслуговування будинку і господарських споруд та земельну ділянку площею 0,3480 га для ведення особистого селянського господарства, з чим ОСОБА_6 погодився (т.1 а.с.10).

З довідки Годовицько-Басівської сільської ради № 252 від 19 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_7 у 2007 році звертався із заявою про дозвіл для оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, сільською радою прийнято рішення № 68 від 29 листопада 2007 року про оформлення права власності на будинок (т.1 а.с.11-13).

30 серпня 2012 року Годовицько-Басівською сільською радою прийнято аналогічне рішення № 39 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» (т.1 а.с.14). На підставі цього рішення 4 грудня 2012 року ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та проведено державну реєстрацію, що стверджується витягом № 36540402 (т.1 а.с.15-16). 26 вересня 2012 року на будинок виготовлено технічний паспорт (т.1 а.с.114).

У будинку АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_7 проживали і були зареєстровані: ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_10 (син), ОСОБА_11 (дочка), що стверджується довідкою № 238 від 21 серпня 2014 Року (т.1 а.с.65). Довідкою № 1218 від 3 грудня 2015 року стверджується, що в будинку зареєстровані і проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 (т.1 а.с.120). Інше житло у цих осіб відсутнє, що вбачається з довідки № 138 від 8 травня 2014 року (т.1 а.с.144.177-184).

4 вересня 2013 року ОСОБА_7 склав заповіт на випадок своєї смерті та заповів будинок АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_3 (т.1 а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що вбачається із свідоцтва про його смерть (т.1 а.с.17). Після його смерті заведена спадкова справа (т.1 а.с.54-117).

Спадщину у виді житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 прийняв ОСОБА_3

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

З матеріалів справи вбачається, що спірний жилий будинок побудований у 1935 році.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Відповідно до положень ЦК УРСР 1963 року, Вказівок по веденню погосподарських книг, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться у сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки сільської ради, у тому числі і виписки із погосподарських книг.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не відповідає ст.ст.328,331 ЦК України, а порядок оформлення такого права не узгоджується з вимогами Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Разом з тим, належить звернути увагу на те, що зазначеними правовими нормами передбачено підстави набуття права власності на новостворене майно, яким не є спірний будинок.

Позивач також посилається як на підставу позову на ст. 393 ЦК України.

Відповідно до п.27 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (стаття 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Також статтею 393 ЦК України передбачене право власника на звернення до суду з позовом про визнання акта органу державної влади та органу місцевого самоврядування незаконним та його скасування.

Згідно зі ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У пункті 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснено, що земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (ст. 1 ЦК України, ст. 2, 5 ЗК України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ст. ст. 16, 21, 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 386 ЦК України передбачає забезпечення рівного захисту прав усіх суб'єктів права власності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Описані вище записи в погосподарських книгах стверджують про приналежній спірного будинку сім'ї померлого ОСОБА_7, який є їх єдиним житлом. Оскаржуване рішення сільської ради та видане на його підставі свідоцтво про право власності на житловий будинок прийняте в межах повноважень органу місцевого самоврядування, з урахуванням підстав для прийняття такого рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з урахуванням норм частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України прийшов до вірного висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом враховано, що позивач всупереч вимог ч.ч. 1,3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надав належних та допустимих в розумінні ст.ст. 58, 59 цього Кодексу доказів, які би стверджували порушення не визнання чи оспорювання прав позивача відповідачами, а також невідповідність оскаржуваного рішення та оспорюваного свідоцтва про право власності на будинок нормам цивільного законодавства.

На підставі аналізу наявних доказів суд зробив вірний висновок про недоведеність того, що наявність житлового будинку АДРЕСА_1 перешкоджає реалізації позивачем його прав власності на будинковолодіння АДРЕСА_2, а також права користування приватизованою ним земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку; позивачем не доведено, яким чином оскаржувані акти органу місцевого самоврядування порушують його права.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Суд першої інстанції, встановивши, що позов є безпідставним, відмовив у його задоволенні з цих підстав, з чим належить погодитися.

При встановленні обставин справи судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, п.1 ч.1, ст. ст. 309, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді