АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/591/2017 Головуючий у І інстанції - Волошин В.О.
Доповідач - Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» в особі ліквідатора ТОВ фірма «Консоль ЛТД» Венської О.О. на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпек», треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД», Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання майнових прав,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ТОВ «Гіпек», треті особи - ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД», ГУЮ у м. Києві, в якому просила суд визнати за нею майнові права на двокімнатну квартиру № 46 на 7 поверсі та на машиномісце № 54 у підземному паркінгу у житлово-громадському комплексі на АДРЕСА_1 (1 черга будівництва, 4-секційний будинок), обґрунтовуючи вимоги тим, що 05 грудня 2002 року між нею та ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» було укладено договір №2161/322-10(р) про спільну діяльність з дольової участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1, за умовами якого після закінчення будівництва даного багатоквартирного житлового будинку позивачу мала бути виділена в натурі «Частка пайовика» у вигляді 2-кімнатної квартири на 7 поверсі, під будівельним №43, загальною проектною площею 82,0 кв.м., позивач у свою чергу зобов'язувалась внести грошові кошти (пай); запланований строк будівництва - 4 квартал 2004 року. Додатковою угодою №1 від 05 червня 2003 року до договору передбачався обов'язок позивача додатково внеси грошовий внесок, а ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» - передати позивачу додатково одне місце паркінгу №45. При цьому, додатковою угодою №3 від 26 вересня 2013 року до договору сторони погодили зміну назви багатоквартирного житлового будинку на житлово-громадський комплекс по АДРЕСА_1 (І черга будівництва, 4-селексійний будинок), а також номеру спірної квартири - на №46, загальної площі - на 81,4 кв.м., назви «місце паркінгу» - на назву «машиномісце у підземному паркінгу», номеру машиномісця - на №54 та строку передачі спірної нерухомості - на 4 квартал 2013 року. Позивач умови договору виконала в повному обсязі, однак відповідач, враховуючи умови договору спільної діяльності з будівництва житлово-громадського комплексу АДРЕСА_1, укладеного між відповідачем та ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД», від 24 жовтня 2001 року за №0991/241-252, не визнає майнових прав позивача на спірне приміщення, не подав до Реєстраційної служби оригінали документів, необхідних для реєстрації права власності позивача на спірні приміщення, у зв'язку із чим позивач вимушена була звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 майнові права на двокімнатну квартиру № 46 на 7 поверсі та на машиномісце № 54 у підземному паркінгу у житлово-громадському комплексі на АДРЕСА_1 (1 черга будівництва, 4-секційний будинок). Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ліквідатор ТОВ фірма «Консоль ЛТД» Венська О.О. подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, судом не дотримано норми процесуального права в частині підсудності судової справи та порушено норми матеріального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2001 року між ТОВ «Гіпек» та ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» було укладено договір спільної діяльності з будівництва житлово-громадського комплексу АДРЕСА_1 за №0991/241-252. При цьому, сторона відповідача на підставі п. 27 рішення КМР від 10 липня 2003 року за №638/798 уклала з КМР договір оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-громадського комплексу з підземним паркінгом.

Відповідно до п. 4.3.2 вказаного договору ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» отримало право залучати кошти юридичних і фізичних осіб для інвестування будівництва.

05 грудня 2002 року між позивачем та ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» було укладено договір, відповідно до п. 3.2. якого після закінчення будівництва багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1, ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» зобов'язувалась передати позивачу в натурі двокімнатну квартиру на 7 поверсі, під будівельним № 43, загальною проектною площею 82,0 кв. м.

Відповідно до п. 3.1. договору позивач зобов'язувалась внести грошові кошти (пай) у розмірі еквівалентному 82000,0 дол. США у гривнях за курсом НБУ на момент сплати поетапно.

За умови виконання позивачем зобов'язань, зазначених у п. 3.1. договору, остання повністю набуває право на пайову (дольову) участь у будівництві, а третя особа 1 втрачає право розпоряджатись часткою пайовика, інакше, як в інтересах і за згодою позивачки (п. 3.7 договору).

Достатніми підставами для підтвердження права на пайову участь позивачки є: цей договір і документи, що підтверджують внесення паю у повному обсязі (п. 3.8 договору).

За умовами п. 3.4. договору запланований строк закінчення будівництва і здавання об'єкта - 4 квартал 2004 року.

Додатковою угодою №1 від 05 червня 2003 року до договору позивач зобов'язувалась додатково внеси грошовий внесок у розмірі 15000,0 дол. США, а ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» передати позивачу додатково одне місце паркінгу №45. При цьому, додатковою угодою №3 від 26 вересня 2013 року до договору сторони погодили зміну назви багатоквартирного житлового будинку на «житлово-громадський комплекс по АДРЕСА_1 (І черга будівництва, 4-селексійний будинок)», а також номеру спірної квартири - на «№46», загальної площі - на «81,4 кв.м.», назви «місце паркінгу» - на назву «машиномісце у підземному паркінгу», номеру машиномісця - на «54» та строку передачі спірної нерухомості - на «4 квартал 2013 року».

Судом встановлено, що свої зобов'язання за договором позивач виконала в повному обсязі шляхом внесення грошових коштів відповідно до п. 3.1. договору, що підтверджується відповідною довідкою від 20 лютого 2014 року про проведення позивачем повної оплати паю в розмірі 97 000,0 дол. США, що становить 513 139,29 грн.

Згідно з матеріалами справи, Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 03 грудня 2013 року видано Сертифікат серії ІУ №49 відповідності закінченого будівництвом об'єкта: «Будівництво житлово-громадського комплексу на АДРЕСА_1(І черга будівництва, 4- секційний будинок)», згідно якого замовником об'єкта є відповідач.

Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 03 грудня 2014 року № 630 новозбудованому житлово-громадському комплексу (1 черга будівництва, 4 секційний будинок) у Шевченківському районі м. Києва присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач повністю виконала свої зобов'язання перед відповідачем та 3-ю особою, які, у свою чергу , невиконанням умов договору з свого боку, повністю порушили майнові права позивача на своєчасне отримання у власність нерухомого майна.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна, так як суд прийшов до таких висновків, неповно встановивши обставини справи та порушуючи норми матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону).

Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Таким чином, майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Судом встановлено, що позивач виконала свої грошові зобов'язання за Договором, повністю сплативши вартість об'єкта будівництва, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт, а тому фактично набула майнові права на новостворене майно.

Враховуючи, що позивач є законним власником майнових прав на спірну квартиру та машиномісце, висновок суду першої інстанції про задоволення позову щодо визнання за нею майнових прав є правильним, оскільки відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 призведе до порушення прав позивача, передбачених як Конституцією України так і Конвенцією про захист прав людини.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Вимоги ст. 4 ЦПК України стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту.

Положення цих статей не узгоджуються зі ст.ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК України про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Саме такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11.

Таким чином, в даному випадку, ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом, обрала для себе такий, на її думку ефективний, спосіб захисту порушених прав, не заборонений законом, оскільки іншим шляхом вона не може захистити свої права, а тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Доводи та посилання апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції правил підсудності судової справи, є безпідставними, виходячи, зокрема, з норми нової редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яку не застосовують до справ про банкрутство, які порушені до набрання чинності новою редакцією цього Закону.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо недотримання судом норм матеріального та процесуального права в частині належного повідомлення відповідача про час, місце та дату судової справи, у зв'язку з чим ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» не брало участі в судових засіданнях по незалежним від нього причинам, також є безпідставними, оскільки внаслідок проведення АТО з 20 лютого 2014 року на території тимчасово окупованої території України, де зареєстрована ТОВ «Фірмі «Консоль ЛТД», відправлення судових повісток було неможливим, втім суд повідомляв про розгляд справи наявними можливостями - шляхом розміщення оголошення на офіційному загальнодержавному веб-порталі «Судова влада України», тобто такі доводи апеляційної скарги є такими, що не заслуговують на увагу.

Сам факт залучення ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» в якості 3-ї особи, а не відповідача , на думку колегії суддів не вплинуло на законність рішення суду щодо захисту порушеного права позивача.

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного законодавства і принципу верховенства права, виходячи із якого суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення вимог позивача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» в особі ліквідатора ТОВ фірма «Консоль ЛТД» Венської О.О. відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 9 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :