Справа № 161/5062/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/773/1480/17 Категорія: 20 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Мороза І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_2 до Луцької міської ради, Приватного підприємства «Телфорт», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання нікчемним договору купівлі-продажу майна комунальної власності, скасування свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, скасування рішень реєстратора та записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до Луцької міської ради, приватного підприємства «Телфорт» про визнання нікчемним договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації та скасування свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна.

Зазначали, що на праві власності ОСОБА_5 належить квартира в АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 - квартира АДРЕСА_1.

Згідно з розпорядженням Луцького міського голови № 253-рр від 18.04.2002 року «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_2» було включено частину нежитлового підвального приміщення загальною площею 95 кв.м. в перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу. Даним розпорядженням було зобов'язано Відділ обліку майна міської комунальної власності здійснити приватизацію вищевказаного майна та провести його продаж Приватному підприємству «Телфорт». 25.04.2002 року Луцька міська рада прийняла рішення № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період», згідно якого було затверджено вищевказане розпорядження міського голови, та відповідно, відчужено частину спірного нежитлового підвального приміщення.

Право власності на зазначене приміщення, тобто нежитлове приміщення загальною площею 95 кв.м. по АДРЕСА_2 Луцькою міською ради було зареєстровано 04.06.2002 року, тобто більше ніж через місяць після винесення розпорядження № 253-рр від 18.04.2002 року та рішення №1/13 від 26.04.2002 року.

10.06.2002 року Луцька міська рада в особі власного виконавчого органу - відділу обліку майна міської комунальної власності уклала із приватним підприємством «Телфорт» в особі директора - ОСОБА_7 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив частину нежитлового підвального приміщення загальною площею 98,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

12.06.2002 року Відділ обліку майна міської комунальної власності Луцької міської ради передав на підставі акту приватному підприємству «Телфорт» спірне приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 08.09.2011 року, у справі № 2-3778/11, залишеного без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.05.2014 року, визнано незаконним та скасоване розпорядження Луцького міського голови № 253-рр від 18.04.2002 року «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою АДРЕСА_2» яким було включено частину нежитлового підвального приміщення по АДРЕСА_2, загальною площею 95 кв.м. в перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу та зобов'язано Відділ обліку майна міської комунальної власності здійснити приватизацію вказаної частини нежитлового підвального приміщення шляхом викупу орендарем даного приміщення приватним підприємством «Телфорт», а також скасовано рішення Луцької міської ради № 1/13 від 26.04.2002 року «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період», яким міський голова вирішив затвердити своє ж вищевказане розпорядження № 253-рр від 18.04.2002 року про відчуження частини нежитлового підвального приміщення за адресою АДРЕСА_2.

Зазначали, що скасування судом цих рішень слугує підставою для припинення права міської ради на спірне приміщення, тому просили визнати нікчемним договір купівлі-продажу підвального приміщення, укладений 10.06.2002 року між ПП «Телфорт» та Луцькою міською радою на підставі ст. 228 ЦК України, як такого, що порушує публічний порядок та скасувати свідоцтво про право власності на це приміщення, видане ПП «Телфорт» на підставі цього договору.

09.09.2016 року, 10.02.2017 року позивачі уточнили позовні вимоги, подавши письмові заяви. Зазначили про нікчемність договору купівлі-продажу як такого, що порушує публічний порядок, що у свою чергу тягне за собою наслідки, визначені ст. 216 ЦК України та скасування згідно з статтями 6, 9, 18, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідних рішень державного реєстратора. Також указували, що 27.01.2017 року приватне підприємство «Телфорт» зареєструвало за собою право власності на реконструйований об'єкт - магазин промислових товарів /А-5/, загальною площею 154,4 кв.м., на підставі декларації про готовність до експлуатації об'єкта який належить до І-ІІІ категорії складності від 19.01.2017 року.

Відповідач приватне підприємство «Телфорт», знаючи про судовий спір, продовжує незаконно використовувати підвальне допоміжне приміщення, змінюючи шляхом реконструкції його характеристики, як окремого об'єкта нерухомості, що призводить до порушення прав позивачів.

Просили суд скасувати рішення реєстратора № 697 в реєстровій книзі № 6 про державну реєстрацію об'єкта нерухомого майна за Луцькою міською радою від 04.06.2002 року та запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію відповідного права власності за Луцькою міською радою, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на нежитлове підвальне приміщення /номери з 35-1 по 35-9/ загальною площею 98,4 кв.м., видане виконкомом Луцької міської ради від 03.06.2002 року, яке зареєстроване у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації від 04.06.2002 року за реєстровим № 697. Визнати недійсним договір купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації міста Луцька № 107 від 10.06.2002 року та скасувати рішення реєстратора про державну реєстрацію права власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., розташованого в будинку АДРЕСА_1, за приватним підприємством «Телфорт» на підставі договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації місті Луцька № 107 від 10.06.2002 року, і запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію відповідного права власності, а також свідоцтво про право власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., розташоване в будинку № 19 по пр. Волі у м. Луцьку Волинської області, за приватним підприємством «Телфорт» на підставі договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації місті Луцька № 107 від 10.06.2002 року. Скасувати реєстрацію 19.01.2017 року декларації за № ВЛ 49, подану приватним підприємством «Телфорт» про готовність до експлуатації об'єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності (реконструкція магазину промислових товарів та частини нежитлового підвального приміщення під магазин промислових товарів на АДРЕСА_2 у м. Луцьку) та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33671487 від 02.02.2017 року щодо державної реєстрації права власності приватного підприємства «Телфорт» на магазин промислових товарів /А-5/, загальною площею 154,4 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: НОМЕР_2, номер запису про право власності : НОМЕР_3, за адресою: АДРЕСА_2 ( т.І а.с. 81-84, 135-136, 188-189).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 02.10.2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вививши та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_2. є власниками квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 згідно свідоцтв про право власності на житло від 1.04.1993 року та від 25.02.1999 року (а.с. 13, 14).

Згідно з розпорядженням Луцького міського голови №253-рр від 18.04.2002 року «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою АДРЕСА_2» було включено частину нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_2 м. Луцьк Волинської області загальною площею 95 кв.м в перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу (а.с. 15).

Рішенням Луцької міської ради від 26.04.2002 року №1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період», було вирішено затвердити розпорядження міського голови, секретаря ради, видані в міжсесійний період від 18.04.2002 року №253-рр про відчуження частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_2 м. Луцьк Волинської області (а.с. 16).

Відповідно до договору купівлі - продажу від 10.06.2002 року спірне підвальне приміщення, продане приватному підприємству «Телфорт» (а.с. 17-19).

Дане приміщення Луцькій міській раді належало на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 03.06.2002 року, яке зареєстроване у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 04.06.2002 року.

Постановою Луцького міськрайонного суду від 08.09.2011 року, у справі № 2-3778/11/0308, яке залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.05.2014 року, визнано незаконним та скасоване розпорядження Луцького міського голови № 253-рр від 18.04.2002 року «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою АДРЕСА_2», скасовано рішення Луцької міської ради № 1/13 від 26.04.2002 року «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період». Цими ж судовими рішеннями встановлено про належність підвального приміщення до допоміжного приміщення ( т.І а.с. 174 - 184).

З досліджених в судовому засіданні матеріалів інвентаризаційної справи по частині спірного підвального приміщення вбачається, що з часу здачі в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_2 - з 1958 року було зазначено в технічних документах, що підвальне приміщення, яке розташоване під трьома під'їздами будинку складає всього 647,2 кв.м., з яких спірна частина становить площу 98,4 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачами порушення їх прав, встановивши, що значна частина підвального приміщення будинку по АДРЕСА_1 є вільною, що не позбавляє їх використовувати цю площу.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи та грунтується на Законі.

Зокрема, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 20.01.2016 року, ухваленим у справі за позовом прокурора м. Луцька в інтересах ОСОБА_8 до відділу управління майном комунальної власності Луцької міської ради, ПП «Телфорт» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, де прокурором оспорювався той самий договір купівлі-продажу підвального приміщення, який є предметом спору у даній справі з підстав скасування розпорядження Луцького міського голови Та Луцької міської ради та постановою ВССУ від 23.03.2016 року, якою зазначене рішення суду залишено без змін, встановлено, що з придбанням ПП «Телфорт» частини підвального приміщення права власників житла не порушені, оскільки значна частина підвального приміщення залишається вільною і може бути використана мешканцями будинку (т.ІІ а.с. 38-41).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки судовими рішеннями, що набрали законної сили , постановленими у справах, у яких брала та ж сама особа - ПП «Телфорт» щодо того ж самого підвального приміщення, встановлено, що значна частина підвального приміщення є вільною та мешканці будинку по пр-ту Волі, 19 не позбавлені права використовувати її та права власників будинку не порушені, ця обставина не підлягає додатковому доказуванню. Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відсутності порушених прав позивачів.

Встановлення площі незайнятих підвальних приміщень, їх технічних характеристик не відноситься до предмета доказування у даній справі, тому апелянт безпідставно посилається на те, що судом не було встановлено цих обставин.

Долучений до матеріалів справи лист з підписами мешканців про відсутність приміщень для облаштування кладовок не може бути взятий судом до уваги, оскільки не містить посилання на докази, які підтверджують, що особи, які його підписали, є мешканцями та власниками квартир по АДРЕСА_1, на ці збори не запрошувались представники відповідача ПП «Телфорт» та інші незацікавлені особи. Крім цього, цей лист позивачі помилково називають рішенням зборів співвласників, оскільки п. 7 статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі- Закону) визначено, що рішення зборів оформляється протоколом, форма якого затверджена органом виконавчої влади. Ця форма передбачає зазначення у протоколі документа , що підтверджує право власності учасників зборів на квартиру або нежитлове приміщення, загальну площу квартири та інші реквізити. Крім того, позивачами не долучено доказів на підтвердження легітимності зборів відповідно до положень п 1-6 статті 10 Закону.

Виходячи з положень статтей 3, 15 ЦПК України, в редакції, чинній на час постановлення рішення судом першої інстанції, захисту підлягають права у разі їх порушення. Оскільки таких обставин не встановлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У позовній заяві вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування рішення реєстратора № 697, здійсненого в реєстровій книзі № 6 щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення по проспекту Волі,19 в м. Луцьку за Луцькою міською радою, скасування запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію відповідного права власності за Луцькою міською радою обґрунтовані посиланням про скасування рішеннями судів правової підстави володіння Луцькою міською радою нежитловим приміщенням.

Із змісту розпорядження Луцького міського голови від 18.04.2002 року № 253-рр вбачається про включення нежитлового підвального приміщення по пр-ту Волі,19 в м. Луцьку площею 95 кв. м до переліку об'єктів приватизації та надання дозволу відділу обліку майна міської комунальної власності здійснити приватизацію цього приміщення шляхом викупу орендарем ПП «Телфорт» (т.І а.с.15). Рішенням Луцької міської ради від 26.04.2002 року № 1/13 затверджено це розпорядження ( т. І а.с.16). Це рішення і розпорядження видані щодо нежитлового підвального приміщення площею 95 кв. м, нумерація приміщень не зазначена ( т.ІІ а.с. 27-36).

З дослідженого у суді апеляційної інстанції свідоцтва про право власності, яке оспорюється позивачами, вбачається, що цим свідоцтвом посвідчується право власності Луцької міської ради на частину нежитлового підвального приміщення (номери приміщень з 35-1 по 35-9) загальною площею 98.4 кв. м за адресою АДРЕСА_1. Також вказано, що це свідоцтво видане на підставі рішення Луцької міської ради від 18.04.2002 року № 253. Зазначене рішення Луцької міської ради, яке стало підставою видачі правовстановлюючого документа на підвальні приміщення по АДРЕСА_1, не було предметом розгляду у справі № 2а-3778/11 і рішеннями судів скасоване не було.

Крім цього, вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним пред'явлено до ПП «Телфорт» та Луцької міської ради. Разом з тим, з договору купівлі-продажу, який оспорюється позивачами, вбачається, що він укладений між продавцем - Відділом обліку майна міської комунальної власності Луцької міської ради (далі- Відділ) та покупцем ПП «Телфорт». Відповідно до Положення про Відділ, саме цей орган, а не Луцька міська рада, здійснював повноваження по управлінню майном комунальної власності. З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (далі -ЄДР) вбачається, що Відділ на час укладення договору був юридичною особою і на даний час має правонаступника - Відділ управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради, що підтверджується Положенням про цей відділ ( п.1.1) та витягом з ЄДР (т.ІІ а.с.142- 148), який і повинен нести відповідальність за укладений договір купівлі-продажу, однак позов до такого відповідача не був пред'явлений. Отже, дана вимога пред'явлена до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Доводи позивачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення на підставі ст. 228 ЦК України є безпідставними та грунтується на помилковому тлумаченні правового змісту цієї статті. Зокрема, для кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України необхідно довести наявність вини у формі наміру порушити публічний порядок сторонами або однією із сторін правочину. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння майном тощо. Таких доказів позивачі не подали, оскільки вони не існують. До того ж, на момент укладення договору, спірне приміщення належало Луцькій міській раді на підставі свідоцтва про право власності, яке давало повне право розпорядитись належним майном, що спростовує посилання позивачів на те, що оспорений правочин порушує публічний порядок.

Верховний Суд України при розгляді справи № 6-1528цс15, 13.04.2016 року висловив правову позицію у якій зазначив, що правочинами, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

У постанові ВСУ вказано, що для визначення правочину як такого, що порушує публічний порядок, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Як зміст договору купівлі-продажу так і його предмет, не дають підстав для висновку про протиправність дій та існування небезпеки для інтересів держави і суспільства в цілому. Наведеним спростовуються аргументи ОСОБА_5, викладені в апеляційній скарзі про нікчемність правочину та у зв"язку з цим, порушення положень ст. 41 Конституції України, ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та необхідність застосування до спірних правовідносин практики Європейського Суду з прав людини у справах «Морарі і Спірідонов проти Молдови» та інших.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасуванні свідоцтв про право власності на нерухоме майно, не підлягають до задоволення вимоги про скасування на підставі ч 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішень реєстратора про державну реєстрацію об'єкта нерухомого майна за Луцькою міською радою, за ПП «Телфорт», записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію відповідного права власності за Луцькою міською радою, ПП «Телфорт», скасування декларації про готовність об'єкта до експлуатації та запису про реєстрацію права власності.

Згідно з заявою про збільшення позовних вимог (т.І а.с.135), позовна вимога про скасування декларації про готовність об'єкта до експлуатації та запису про реєстрацію права власності обгрунтована, як і інші вимоги, скасуванням правової підстави у Луцької міської ради володіти і розпоряджатись майном. Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що декларація за № ВЛ 49, подана приватним підприємством «Телфорт» щодо приміщення магазину промислових товарів та частини нежитлового підвального приміщення під магазин промислових товарів на АДРЕСА_2 у м. Луцьку загальною площею 154.4 кв. м. Спірне підвальне приміщення, як самостійний об'єкт, перестало існувати унаслідок реконструкції двох об"єктів - квартири АДРЕСА_3, що належала ПП «Телфорт» та спірного підвального приміщення. Будучи власником квартири АДРЕСА_3, ПП «Телфорт», провівши реконструкцію, реалізувало свої права власника, а тому реєстрація Декларації та вчинення запису до Державного реєстру речових прав на новостворене нерухоме майно ніяким чином не впливають на права позивачів та не пов"язані з чинністю рішень Луцької міської ради та розпоряджень Луцького міського голови, прийнятих у 2002 році.

Доводи позивачів про вчинення реконструкції приміщень у період спору в суді не впливають на висновки суду першої інстанції, оскільки предметом спору є лише частина приміщення, крім цього позивачі не зверталися до суду з з заявою про забезпечення позову у виді заборони вчинення будь-яких дій щодо підвального приміщення.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

При подачі апеляційної скарги позивачем ОСОБА_5 не було сплачено судовий збір, а ухвалою судді апеляційного суду Волинської області від 25.10.2017 року відстрочено сплату судового збору у розмірі 1408 грн. до закінчення розгляду справи апеляційним судом.

На підставі п. 4 «б» ч.І ст. 382 , п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_5 в дохід державі підлягає стягнення судовий збір у розмірі 1408 грн., сплату якого було відстрочено.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 1408 (тисячу чотириста вісім) грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: