АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1157/17 Справа № 202/1833/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровськоїобласті у складі:

головуючого: Пишиди М.М.,

суддів: Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.,

за участі секретаря: Кравцової Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» про визнання кредитного договору, іпотечних договорів та договорів поруки недійсними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що між сторонами 30 листопада 2007 року був укладений кредитний договір № 0317/1107/55-004. Відповідно до пункту 1.1. договору банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 10 000 доларів США на строк до 30 листопада 2017 року, а позичальник взяв зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором.

В порушення п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2.1, 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банк не надав ОСОБА_6 як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Банк не повідомив ОСОБА_6 про існування валютних ризиків, що в подальшому призвело до суттєвого збільшення боргових зобовязань та поставило позивача у скрутне матеріальне становище.

За умовами договору № 30317/1107/55-004 від 30 листопада 2007 року, всупереч ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банк неправомірно стягнув з позичальника додаткові кошти комісію 1% від розміру кредиту за перевірку документів.

У грудні 2009 року АТ «Сведбанк» в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за кредитом, при цьому ані позивач, ані поручителі за договором не були повідомлені ні про підвищення ставки, ні про те, з яких причин це відбулось. Оскільки графік погашення кредиту не надавався взагалі, та щомісячні виплати позичальник здійснювала в початковому розмірі, вона не знала про дорожчання кредиту на 2% щорічно та не могла проконтролювати збільшення сум.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить визнати недійсним кредитний договір № 30317/1107/55-004 від 30 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», визнати недійсним іпотечний договір від 30 листопада 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 9394, визнати недійсним договір поруки № 0317/1107/55-0004-Р-1 від 30 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», визнати недійсним договір поруки № 0317/1107/55-0004-Р-2 від 30 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», зобовязати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 виключити з реєстру іпотек запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» 30 листопада 2007 року та зареєстрованим в реєстрі за № 9394: домоволодіння та земельна ділянка, розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Льоні Голикова, буд. 60 та зобовязати відповідача сплатити ОСОБА_3 надмірно стягнуті грошові кошти в сумі 1 395 грн. 61 коп.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» про визнання кредитного договору, іпотечних договорів та договорів поруки недійсними та зобовязання вчинити певні дії відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що Акціонерним комерційним банком «Тас-Комерцбанк» та ОСОБА_3 30 листопада 2007 року було укладено кредитний договір № 0317/1107/55-004.

Відповідно до пункту 1.1. якого Банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 10 000 доларів США на строк до 30 листопада 2017 року включно та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором.

ОСОБА_3 у відповідності до умов договору отримала кредитні кошти в повному обсязі, та в подальшому виконувала умови договору щодо сплати грошових коштів на погашення кредиту в розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 1333, відповідно до якого АТ «Дельта Банк», в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах, в тому числі і по кредитному договору № 0317/1107/55-004 (Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості), укладеному між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС - Комерцбанк» та ОСОБА_3.

Відповідно до пункту 11.5 кредитного договору, банк має право повністю або частково перевести свої права та зобовязання по цьому Договору, а також по угодам, повязаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди Позичальника.

ОСОБА_3 05 червня 2012 року було направлено повідомлення про відступлення, підписане головою правління АТ «Сведбанк» та головою ради директорів АТ «Дельта Банк», в якому зазначалось, що первісним кредитором на користь нового кредитора було здійснено відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки та договорами поруки.

Про обізнаність про заміну кредитора свідчать заяви останньої, які безпосередньо було адресовані АТ «Дельта Банк».

Згідно змісту п.1 ч. 1 ст. 512 та ст. 513 ЦК України слідує, що зміна кредитора у зобовязанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідною договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому, боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

З огляду на вищевикладене, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору про передачу активів, передачу документів, які підтверджують дійсність вимоги, інформації, яка є важливою для їх здійснення, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст.ст. 516-517 ЦК України не передбачено.

Обовязок первісного кредитора передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, навпаки передбачений положеннями ч. 1 ст. 517 ЦК України.

Отже, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, тобто збереглися всі ті умови договорів, які зазначались при укладенні з первісним кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України ); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

ОСОБА_3 звернулась до Голови ради директорів АТ «Дельта Банк» із заявою про зміну умов кредитування 25 вересня 2012 року, в якій зазначила в розділі «Інформація про кредит», відсоткову ставку 13,9. Отже, на момент звернення з цією заявою ОСОБА_3 вже було відомо про підвищення відсоткової ставки, тобто про порушення її прав.

Разом з цим, з позовом до суду ОСОБА_6 звернулась лише у березні 2016 року, з пропуском строку позовної давності, а тому з урахуванням того, що в позові не зазначено причин пропуску строку позовної давності та позивачі не просили про поновлення даного строку, беручи до уваги заяву сторони відповідача про застосування строку позовної давності, позовні вимоги в частині визнання недійсним кредитного договору у звязку з неправомірним підвищенням відсоткової ставки за кредитом є такими, що не підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги щодо зобовязання відповідача сплатити ОСОБА_3 надмірно стягнуті кошти в сумі 1 395 грн. 61 коп., суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно зазначає процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно укладеного кредитного договору Позичальнику були надані фінансові послуги у вигляді споживчого кредиту.

Пунктом 3.4. кредитного договору передбачено, що за перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує Банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати через касу Банку в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати.

Передбачена даним пунктом комісійна винагорода стягується за надання послуги у вигляді видачі споживчого кредиту.

На момент укладання кредитного договору ст.11. Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній з 01.12.2005 року) не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі та інше, за дії, які не є послугою у визначенні вказаного Закону.

В редакції Закону України «Про захист прав споживачів», чинній на момент укладання договору, ч. 4. 5 ст. 11 та ст.18 містить лише застереження, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного.

Між сторонами виникли правовідносини, стосовно виконання договору кредиту.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в строк зазначений в договорі, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за договором кредиту банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Нормами ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо за договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому.

Нормами статті 627 ЦК встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, стосовно наявності правових підстав для визнання спірних договорів кредиту та іпотеки недійсними, неприйнятними, тому що не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зокрема, за положеннями ст. 203 ЦК України, суд при розгляді справи має перевірити, чи не суперечить зміст правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, чи має особа, яка вчиняє правочин, необхідний обсяг цивільної дієздатності, чи є волевиявлення учасника правочину вільним і відповідає його внутрішній волі, чи вчинений правочин у формі, встановленій законом, чи спрямований правочин на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативноправових актів Національного банку України.

На банки покладається також обовязок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168).

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Зясувавши в достатньому повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінки, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: