Справа № 550/58/17
Провадження № 2/550/66/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року смт. Чутове

. Чутівський районний суд Полтавської області

в складі : головуючого - судді Ланни Я.О.,

за участю секретаря Литвин А.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Чутове справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів, -

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 31.10.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно якого остання одержала позичкові кошти в розмірі 5 000 грн. від позивача ОСОБА_3, про що була складена відповідна розписка. У встановлений договором строк (по 01.05.2015 р.) відповідач борг не повернула, а тому позивач та його представник просили суд стягнути з відповідача суму основного боргу , яка складає 5 000 грн., 2 892, 08 грн. інфляційних витрат, 258,49 грн. 3% річних від простроченої суми боргу, а всього 8150,57 грн., а також 7 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу та 640 грн. витрат по оплаті судового збору.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 позов підтримали, з підстав, зазначених вище.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнала частково, повідомила суду, що дійсно позичала у позивача кошти в сумі 5 000 грн. В грудні 2015 р. віддала частину боргу в сумі 1 000 грн. та в березні 2015 року намагалась віддати решту боргу в сумі 4 000 грн., яку позивач відмовився прийняти та повідомив, що не віддасть боргову розписку і має намір звертатись до суду.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 19.04.2017 р. не з»явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не надавав. Відповідач ОСОБА_4 просила суд слухати справу без участі її представника.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, установив:

31.10.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно якого остання одержала позичкові кошти в розмірі 5 000 грн. від позивача ОСОБА_3, про що була складена відповідна розписка (а.с.41). Вказані грошові кошти ОСОБА_4 зобов»язувалась повернути ОСОБА_3 на протязі п»яти місяців з 01.12.2015 р. по 01.05.2015 р. На підтвердження укладення договору позики позичальником ОСОБА_4 представлено оригінал розписки (а.с.41). Факт отримання боргу в сумі 5 000 грн. відповідачем не заперечується. Свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що кошти , які позичила ОСОБА_4 на лікування, дав батькові він. По його рекомендації, батько на підтвердження укладення договору позики взяв у відповідача розписку. ОСОБА_4 відмовилась повернути суму боргу в установлений строк, після чого його батько звернувся до суду.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Як вже зазначалось, судом встановлено, що 31.10.2014 р. між сторонами було укладено договір позики на суму 5 000 грн. , який було укладено в простій письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики позивачем представлено оригінал розписки (а.с.41).

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі), що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивач у даній справі стверджував, що у встановлений договором строк відповідач не повернула позичені у нього кошти. Відповідач суду пояснювала, що у грудні 2014 р. повернула позивачу частину боргу в сумі 1 000 грн. та сторони домовились про сплату решти боргу частинами. В березні 2015 р. під час зустрічі із позивачем вона в присутності свідка ОСОБА_6 намагалась повернути решту боргу в сумі 4 000 грн. в обмін на оригінал розписки. Але враховуючи те, що позивач відмовився прийняти виконання зобов»язання та повернути оригінал розписки про одержання коштів, не змогла цього зробити.

Суд не може взяти до уваги дане посилання ОСОБА_4 про повернення частини боргу в сумі 1 000 грн. та відмову відповідача прийняти решту боргу в сумі 4 000 грн. виходячи з наступного. Як вже зазначено судом, згідно вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_4 не виконала свої боргові зобов»язання перед ОСОБА_3 останній надав суду оригінал розписки. Той факт, що оригінал розписки знаходиться в розпорядженні позивача дає підстави зробити суду висновок про те, що ОСОБА_4 має невиконані боргові зобов»язання перед позивачем. В іншому випадку дана розписка не мала б перебувати в розпорядженні позикодавця. Доводи ОСОБА_4 про те, що вона віддала в грудні 2015 р. частину боргу в сумі 1 000 грн. документально не підтверджено, крім її особистих пояснень. При відсутності у матеріалах справи доказів в підтвердження цієї обставини та при наявному запереченні ОСОБА_3 про те, що такий факт мав місце, суд не може встановити поза розумним сумнівом факт сплати частини боргу в сумі 1 000 грн.

Згідно ч.1,2 ст. 527 ЦК України боржник зобов»язаний виконати свій обов»язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов»язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов»язанні має право вимагати доказів того, що обов»язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред»явлення такої вимоги. Суд звертає увагу на ту, що оригінал розписки не містить жодних застережень стосовно виконання (повного чи часткового) зобов»язання ОСОБА_4 Обставин, які б перешкоджали ОСОБА_4 під час виконання, як вона на це посилається, боргових зобов»язань отримати у позикодавця документальне підтвердження виконання зобов»зання цьому в межах даного провадження на підставі наданих сторонами доказів судом не встановлено. Суд звертає увагу, що сторона несе ризик наслідків не пред»явлення, вимоги, зазначеної у ч.2 ст. 527 ЦК України.

Згідно вимог ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Доказів того, що відповідач передав позивачу грошові кошти в сумі 5 000 грн. або зарахував ці кошти на його банківський рахунок суду не надано.

Як вбачається із тексту боргової розписки ОСОБА_4 зобов»язувалась повернути борг у сумі 5 000 грн. протягом п»яти місяців ( з 01 грудня по 01 травня ) 2015 р. Суд не може взяти до уваги посилання боржника про те, що в грудні 2015 р. вони домовились із позикодавцем про те, що виконання зобов»язання буде в подальшому проходити частинами, оскільки жодного належного доказу в підтвердження цієї обставини суду не надано.

Якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) . В даній справі ОСОБА_4 повинна була повернути кошти в сумі 5 000 грн. до 01 травня 2015 р. В своїх поясненнях відповідач посилається на те, що ОСОБА_3 відмовився прийняти у березні 2015 р. частину боргу в сумі 4 000 грн. Допитаний в судому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що наприкінці березня 2016 р. вона була присутня під час зустрічі ОСОБА_4 та ОСОБА_3, під час якої ОСОБА_4 пропонувала ОСОБА_3 отримати частину боргу в сумі 4 000 грн., на що він відмовився. З цього приводу суд вважає за необхідне звернути увагу на вимоги ч.1 ст. 529 ЦК України, за якими кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов»язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов»язання чи звичаїв ділового обороту. Позивач ОСОБА_3 повідомив суду, що ОСОБА_4 дійсно під час зустрічі пропонувала повернути частину боргу, але мала при собі лише не значну частину в розмірі приблизно 200-400 грн., та пропонувала повернути ці кошти лише після того, як він віддасть оригінал розписки, який він при собі під час зустрічі не мав. Крім того, суд зауважує, що пояснення відповідача та свідка ОСОБА_6 стосовно дати, коли відбувались згадані події певним чином не узгоджуються. Так ОСОБА_4 стверджує, що вона намагались повернути 4 000 грн. ОСОБА_3 в березні 2015 р., в той же час, як свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що ця подія мала місце в березні 2016 року. На зауваження представника ОСОБА_1 стосовно того, що свідок ОСОБА_6 може бути певним чином зацікавлена у розгляді даної справи та не могла бути допитана, як свідок, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч.1 ст. 50 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. В переліку осіб, які не підлягають допиту, як свідки, відповідно до ст. 51 ЦПК України не зазначені особи, які мають певні повноваження на підставі довіреності. Крім того, ОСОБА_6 в межах даного провадження не приймала участь, як представник ОСОБА_4, та була допитана в якості свідка відповідно до процедури, встановленої нормами ЦПК України.

Доказів того, що відповідач мала намір, відповідно до укладеного договору, виконати зобов»язання на умовах та в обсязі, передбаченому письмовим договором, а позивач відмовився повернути борговий документ суду не надано. Навіть, якщо взяти до уваги пояснення свідка ОСОБА_6, то цей свідок підтвердив лише факт, що ОСОБА_4 у березні 2016 р., (тобто після строку, зазначеного в договорі для повернення коштів) намагалась повернути частину коштів в сумі 4 000 грн. Суд нагадує, що беззаперечних доказів того, що ОСОБА_4 домовилась із ОСОБА_3 виконувати свої зобов»язання частково та сплатила 1000 грн. в рахунок погашення боргу в розпорядження суду не надано. Крім того, суд зауважує, що згідно вимог Закону (ст. 537 ЦК України) боржник ОСОБА_4 мала право виконати свій обов»язок шляхом внесення належних з неї кредиторові грошей у депозит нотаріуса, якщо мало місце, як вона на то посилається, ухилення ОСОБА_3 від прийняття виконання (п.2 ч.1 ст. 537 ЦК України). Навіть якщо припустити, що ОСОБА_4 внаслідок юридичної необізнаності не знала про такий спосіб виконання зобов»язання, вона не була позбавлена можливості скористатись таким правом в ході судового розгляду, провадження по якому тривало певний проміжок часу. При цьому, в межах даної справи відповідач скористалась своїм правом на правову допомогу та укладала угоду на представництво її інтересів з уповноваженим адвокатом ОСОБА_2

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач у встановлений договором строк не повернула суму боргу позивачу в розмірі 5 000 грн., тобто встановлено, що мало місце прострочення боржника.

Чинним законодавством встановлено додаткову компенсацію у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме за змістом даної норми права боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлений договором або законом». А тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення 3 % річних за прострочення виконання зобовязання, а також індексу інфляції.

Суд зауважує, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Сума інфляційних витрат та трьох процентів річних, яка підлягає стягненню із відповідача згідно ч.2 ст. 625 ЦК України складає відповідно 910 грн. 41 коп. та 258 грн. 49 коп. При цьому суд провів наступні розрахунки:

При проведенні обрахунку за 2015 рік у формулі, наведеній представником позивача застосовано індекс інфляції за період 01.01.2015 р. 31.12.2105 р., а так як період розрахунку починається з 01.05.2015 р. (часу неповернення грошових коштів позивачем), то необхідно обчислювати індекс інфляції лише з 01.05.2015 р. по 31.12.2015 р. Перемножуємо індекс інфляції за травень-грудень 2015 року:

1)(102,2/100+100,4/100+99,0/100+99,2/100+102,3/100+98,7/100+102,0/100+100,7/100)*100=

104,5,

де 102, 2 індекс інфляції за травень 2015 р.,

100,4 за червень 2015 р. і т. д.

2) 5 000*4,5%= 225 грн. інфляційні витрати за період з 01.05.2015 р. по 31.12.2015 р.

3) Згідно статистичних даних індекс інфляції за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. складає 112,4, отже індекс інфляції за даний період становить:

5225*12,4%=647,9 грн.

4) Згідно статистичних даних індекс інфляції за січень 2017 р. складає 101,1. Обчислюємо борг за 18 днів січня:

18:31*1,1%*5872,9=37,51 грн.

Таким чином загальний розмір інфляційних витрат в даній справі на думку суду становить:

2015 р. 225 грн., за 2016 р. 647,9 грн., за 2017 р. 37,51 грн., а всього 910,41 грн.

Відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 01.05.2015 р. по 18.01.2017 р. становлять 258,49 грн. (3%*629/365*5 000 грн.)

Таким чином, суд погоджується із розрахунком представника позивача стосовно розміру трьох відсотків річних від простроченої суми, та не погоджується із розрахунком щодо розміру боргу з урахуванням індексу інфляції.

Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, відповідач у встановлений у договорі строк позику не повернув, тобто порушив умови передбачені договором позики, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в сумі 5 000 грн. основного боргу, 910 грн. 41 коп. - інфляційних витрат та 258 грн. 49 коп. 3% річних від простроченої суми боргу.

Документально підтверджені витрати, понесені позивачем на сплату судового збору в сумі 484 грн. 48 коп. підлягають стягненню із відповідача згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог.

При вирішенні питання про відшкодування на користь позивача за рахунок відповідача витрат по оплаті правової допомоги в сумі 7 000 грн. суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

ОСОБА_4 та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи вимоги вищезазначених норм закону, суд не погоджується із доводами представника позивача про те, що акт наданих юридичних послуг від 19.04.2017 р. є належним розрахунком та доказом у справі у розумінні Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та підставою для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивача. Оскільки час, зазначений в цьому акті, який, як на то посилається представник позивача, було витрачено на ознайомлення з наявними у замовника документами та з»ясування обставин цивільного спору (2 години), складання позовної заяви та розрахунку суми заборгованості (4 години), виготовлення копій документів для суду та учасників процесу, розрахунок та сплата судового збору, подача позовної заяви до суду (2,5 години), складання та подача клопотань у справі (2.5 години) належними доказами не підтверджується. Суд не заперечує того, що представник ОСОБА_1 виконувала певну роботу поза межами судового засідання, зокрема складала позовну заяву та клопотання, виготовляла копії документів тощо. Але суд не може перевірити скільки саме часу вона витратила на ці дії. Акт наданих юридичних послуг підписаний позивачем та її представником, які певною мірою зацікавлені у вирішенні питання про відшкодування цих витрат за рахунок саме відповідача. При цьому суд не стверджує, що ці особи не могли скласти даний документ, але кількість годин, зазначених в цьому акті має підтверджуватись і іншими доказами, які б не викликали сумніву в їх об»єктивності та неупередженості.

Разом із тим, як вбачається із даних, внесених до журналів судового засідання представник ОСОБА_1 приймала участь в судових засіданнях протягом 2 годин 30 хвилин. Таким чином, розмір компенсації витрат, пов»язаних з її участю в судових засіданнях в разі задоволення позову в повному обсязі становив би 1543 грн. 50 коп. Але враховуючи ту обставину, що позов підлягає до часткового задоволення, із відповідача на користь позивача підлягає до стягненню 1168 грн. 43 коп. витрат по оплаті правової допомоги пропорційно до задоволених вимог (ч.1 ст. 88 ЦПК України).

В задоволенні решти вимог про стягнення з відповідача на користь позивача юридичної допомоги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, . ст.ст.202, 207 ч.ч.1.2, 527 ч.ч.1,2, 529 ч.1, 537 ч.1, 625 ч.2, 1046, 1047 ч.2, 1049 ч.ч.1,3 ЦК України , суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 000 грн. основного боргу за договором позики; 910 грн. 41 коп. - інфляційних витрат та 258 грн. 49 коп. 3% річних від простроченої суми боргу, а разом 6168 грн. 90 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 484 грн. 48 коп. витрат по оплаті судового збору та 1168 грн. 43 коп. витрат по оплаті правової допомоги .

В решті, в задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Чутівський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в той же строк з дня отримання копії цього рішення .

Повний текст рішення виготовлений 21 квітня 2017 року.

Головуючий Я. О. Ланна