Справа №472/1005/16-ц 26.05.2017 26.05.2017 26.05.2017
Провадження №22-ц/784/1206/17
Справа № 472/1005/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Тустановський А.О.
Провадження № 22ц-1784/1206/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

26 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Шагаєм О.А.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2,

- представника відповідача ОСОБА_3,

- третьої особи по справі ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2017 року за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсними положень кредитного договору,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі Банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання недійсними положень кредитного договору.

Позивачка зазначала, що 30 січня 2009 року між нею та Банком укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 110 000 грн. зі строком повернення до 29 січня 2021 року та зі сплатою 23,5% річних.

Одночасно з метою забезпечення виконання договору кредиту між Банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки предметом якого є житловий будинок, що знаходиться по вул. Річній, 9 в смт. Веселинове Миколаївської області.

Крім цього, з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором між Банком та ОСОБА_4 30 січня 2009 року укладено договір поруки, за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати перед Банком по зобов'язанням позичальника ОСОБА_5

Кредитним договором, зокрема п. 1.8 його умов передбачено щомісячну сплату позичальником комісію за надання Банківських послуг. Обовязок сплачувати комісію позивач вважав несправедливою умовою договору, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, «;Про банки і банківську діяльність», оскільки містить несправедливі і незрозумілі умови (далі Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту) .

Крім того, позивачка вважає, що умови п.5.2 кредитного договору щодо відповідальності позичальника у вигляді сплати пені несправедливими по відношенню до неї як споживача і такими, що суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання його недійсним.

Посилаючись на наведене, а також на те, що кредитний договір не відповідає інтересам та волі позивачки, остання просила визнати вказані умови договору недійсними.

10 січня 2017 року третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_4 звернувся у суд із позовом до ПАТ «Державний ощадний Банк України», в якому посилаючись на наведені вище обставини, просив визнати недійсними п.1.8; п.5.2 умов вказаного кредитного договору.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним абзац 2 п.1.8 кредитного договору № 23 від 30 січня 2009 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5, щодо сплати банківських послуг позичальником на користь Банку, комісії за обслуговування кредиту у розмірі 0,5%, яка здійснюється щомісячно одночасно зі сплатою кредиту та відсотків.

Визнано недійсним п.5.2 умов вказаного кредитного договору щодо розміру пені за порушення взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми кредиту в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожний день.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості цих заявлених позовних вимог.

Однак із вказаними висновками суду повністю не можна погодитися, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 30 січня 2009 року Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір.

За умовами кредитного договору ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 110 000 грн. на споживче кредитування зі строком повернення до 29 січня 2021 року та зі сплатою 23,5% річних.

Одночасно з метою забезпечення виконання договору кредиту між Банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки предметом якого є житловий будинок, що знаходиться по вул. Річній, 9 в смт. Веселинове Миколаївської області.

Крім цього, з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором між Банком та ОСОБА_4 30 січня 2009 року укладено договір поруки, за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати перед Банком по зобов'язанням позичальника ОСОБА_5

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_4 посилався на те, що у п.1.8 умов кредитного договору визначено обовязок боржника сплачувати щомісячну комісію, при цьому не зазначено, за які саме послуги цю комісію встановлено. Отже, позивач фактично змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, що не відповідає вимогам справедливості, суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Крім того, п. 5.2 цього ж договору пеня за порушення позичальником умов договору визначена у розмірі 5 % від суми прострочення платежу за кожен день прострочення, вносить дисбаланс у взаємовідносини між Банком та позичальником, що суперечить положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно умов кредитного договору від 30 січня 2009 року, що укладений між Банком та ОСОБА_5, Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Абзацом 2 п. п.1.8 умов кредитного договору від 30 січня 2009 року, укладеного між Банком та ОСОБА_5 визначено обовязок позичальника щомісячно, одночасно зі сплатою кредиту оплачувати комісію за обслуговування кредиту в розмірі 0,5% від залишку всієї заборгованості, а у разі дострокового погашення кредиту, в період з першого по третій рік включно користування кредитом, у розмірі 3% від достроково погашеної частини кредиту.

Між тим, ані умовами кредитного договору, ані додатками до нього, Банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. Отже, позичальник фактично був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про невідповідність положень п.1.8 кредитного договору про сплату комісії ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції висловленій в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України.

В той же час, вимоги про захист порушеного права повинні бути предявлені в межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з розясненнями, викладеними у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

ОСОБА_4 предявлено позов 10 січня 2017 року.

При цьому Банком заявлено про застосування строку позовної давності.

Задовольняючи позов, суд визнав поважними причинами пропуску ОСОБА_4 строку позовної давності, виходячи з того, що позивач з умовами кредитного договору ознайомлений не був, відтак був позбавлений обєктивної можливості ознайомитися з особливостями оспорюваних положень кредитного договору.

Як свідчить зміст договору поруки № 23 від 30 січня 2009 року, зокрема п.п.6.5;6.6 його умов, поручитель на момент укладання цього договору був ознайомлений зі всіма умовами кредитного договору. Цей договір сторонами прочитаний, відповідає намірам сторін та досягнутим домовленостям, що засвідчено власними підписами сторін, які діють з повним розумінням предмету та змісту Договору.

Таким чином, в день підписання договору поруки та безпосередньо після його укладення ОСОБА_4 був ознайомлений із текстом кредитного договору та мав обєктивну можливість знати про обставини порушення його прав.

А тому вважати, що ОСОБА_4 не було відомо зміст та умови кредитного договору у суду першої інстанції не було підстав.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь яких доказів про те, що у ОСОБА_4 не було обєктивної можливості ознайомитись із змістом кредитного договору, або була обєктивна причина, яка б перешкоджала йому в межах строку позовної давності ознайомитися з умовами кредитного договору (2009 -2017 року) та звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, матеріали справи не містять.

Зазначеним обставинам суд не дав належної оцінки, а тому необґрунтовано визнав поважними причинами пропуску ОСОБА_4 строку позовної давності

Таким чином, позовні вимоги про визнання абз. 2 п. 1.8 умов кредитного договору від 30 січня 2009 року не підлягають задоволенню у звязку з пропуском ОСОБА_4 позовної давності. позивачем

Не можна також погодитись з висновком суду в частині визнання недійсним п.5.2 умов оспорюваного кредитного договору, яким встановлено відповідальність позичальника за порушення взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми кредиту в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожний день, виходячи з такого.

Так, пунктом 5.2 вказаного договору встановлено, що за порушення взятих на себе зобовязань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом позичальник зобовязується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 5 % від суми прострочення платежу за кожен день прострочення.

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Пунктом 10 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення договору) передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Однак, у договорі поруки зазначено, що ОСОБА_4 ознайомився зі всіма умовами кредитного договору, який був укладений у письмовій формі. Договір поруки прочитаний сторонами, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям. Своїм підписом позивач підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитного договору, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування зобовязання позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит видається, термін, на який кредит одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів та відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобовязань по цьому договору. Положення договору щодо відповідальності у разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредитних коштів та/або процентів, комісій у виді сплати пені із розрахунку 5% від суми простроченого платежу за кожний день були погоджені позивачем під час укладення договору.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, висловленою у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-845цс15.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що у випадку спору щодо законності вимоги банку про стягнення непропорційно великої суми пені, яка нараховується банком до повного виконання боржником свого зобовязання, позичальник та поручитель не позбавлені права на зменшення розміру неустойки відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені вище факти та вимоги закону та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

За такого, рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_4 та судових витрат, у відповідності до ч.1п. 4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсними деяких положень кредитного договору відмовити.

Це ж рішення в частині розподілу судових витрат скасувати.

В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :