АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Шевченко Т.М.
№22-ц/796/9519/2017 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Водоканал - сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з центрального опалення, водопостачання холодної та гарячої води і водовідведення,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ТОВ «Водоканал - сервіс» звернулося до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просило стягнути з відповідача заборгованість за послуги з центрального опалення, постачання холодної, гарячої води та водовідведення у розмірі 18 352,62 за період 01.03.2014 року по 31.03.2017 року та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалося на те, що відповідач користується в повному обсязі житлово-комунальними послугами, плату за їх користування не вносить в повному обсязі, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Водоканал - сервіс» 8 655 грн. 47 коп. заборгованості з центрального опалення.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що нова заява позивача (a.c. 182-184) від 10.04.2017 №46/ВС вже має зміни щодо періоду заборгованості, а саме: за період з 01 березня 2014 року по 31 березня 2017 року (тобто за 37 місяців, що більше 3-х років), на відміну від попередніх заяв позивача (а.с. 1-5) від 10.01.2017 №71/ВС та (а.с. 143,144) від 16.03.2017 №01/ВС, в яких вимагали заборгованість за період з 01.08.2014 р. по 01.08.2016 року (тобто за 24 місяці, за два роки).

Матеріали справи містять лише два документа позивача, в яких зазначено саме: за період 01.03.2014р. по 31.03.2017 року та заборгованість за центральне опалення - 8 655 грн. 47 коп. - це заява позивача від 10.04.2017 №46/ВС (а.с. 182-184) та додаток до неї Довідка від 01.04.2017 №3121/ВС (а.с. 185).

Крім того, заява позивача від 10.04.2017 №46/ВС (а.с. 182-184) з додатками не може мати правових наслідків тому, що вона надана позивачем з порушенням норм ЦПК України, а саме: ч.2 ст. 27, ч.2 ст. 31 ЦПК України, тобто вже після проведеного судового засідання 16.03.2017 року, яке відбувалося як розгляд судом справи по суті.

Зазначив, що згідно Довідки за період з 01.03.2014р. по 31.03.2017 p. утворилася заборгованість за централізоване опалення - 8 655,47 грн. Відповідно особового рахунку (Загальна картка від 10.04.2017) (а.с. 186-188) за період з 01.03.2014р. по 31.03.2017р. - 8 262,69 грн.

Судом не вирішено питання заяви про застосування позовної давності від 21.07.2017 року, яка знаходиться в матеріалах справи.

Заборгованість зa централізоване опалення - 8 655, 47 грн. не підтверджена відповідними доказами.

Вважає, що у даній справі існує нововиявлена обставина, а саме приховання позивачем факту отримання субсидії у розмірі 7639,46 грн.

Крім того, оскільки позов задоволено частково, то суд не мав права стягувати судовий збір у розмірі 1378 грн., оскільки відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Судом першої інстанції не вирішено питання заяви щодо стягнення з позивача недоплаченого судового збору від 21.07.2017 року.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ТОВ «Водоканал - сервіс» - Вербова О.П. проти апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач користується централізованим опаленням, проте не сплачує його вартість, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у будинку, де створено Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Молодіжний-15».

Власником квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_1

У квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4

23 лютого 2012 року між ТОВ «Водоканал-сервіс» та ОСББ «Молодіжний-15» укладеного договір № 1 про здійснення функцій виконавця комунальних послуг. (а.с. 17)

07 березня 2012 року між ТОВ «Водоканал-сервіс» та ОСББ «Молодіжний-15» укладено договір № 1 ВБМ про обслуговування внутрішньо будинкових мереж холодного водопостачання, гарячого водопостачання, водовідведення та опалення. (а.с. 19)

Факт підключення будинку № АДРЕСА_1, в якому знаходиться належна відповідачу квартира № 58, до теплових мереж «Постачальника» підтверджено додатком № 1 до договору купівлі-продажу теплової енергії від 13 квітня 2012 року № 540731, укладеного між ПАТ «Київенерго» та ТОВ «Водоканал-сервіс». (а.с. 35)

Згідно наданого ТОВ «Водоканал-сервіс» розрахунку заборгованість за надані ОСОБА_5 комунальні послуги за період з 01.03.2014 р. по 31.03.2017 р. становить 19 852 грн. 62 коп., з яких за центральне водопостачання холодної води - 5 472 грн. 72 коп., центральне водопостачання гарячої води - 601 грн. 74 коп., водовідведення - 5 122 грн. 69 коп. та центральне опалення - 8 655 грн. 47 коп. За вказаний період була здійснена оплата 1500 грн. З урахуванням оплати борг становить 18 352 грн. 62 коп. (а.с.185).

15 квітня 2016 року позивач направив ОСОБА_1 пропозицію щодо врегулювання заборгованості за послуги з централізованого опалення, холодного та гарячого водопостачання і водовідведення, в якій запропонував сплатити відповідачу заборгованість. (а.с. 25)

Згідно зі ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться й одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Законуобов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими.

Натомість, відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13.

Крім того, обов'язком сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення ч. 1 ст. 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов'язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110 цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

За змістом ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (пункт 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України (ч. 1. ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Ураховуючи те, що будинок, у якому проживає відповідач , підключений до теплових мереж, від надання послуг по централізованому опаленню відповідач не відмовлявся, послуги від позивача отримував , колегія суддів погоджується з тим, що відповідач не сплачував за користування наданими йому комунальними послугами з централізованого опалення, заборгованість по яких підлягає стягненню в судовому порядку.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. (а.с.210)

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За частинами першою, другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування частини другої статті 264 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15.

Відповідно до наведеного в позові розрахунку заборгованість відповідача за період з 01.03.2014 р. по 31.03.2017 року за централізоване опалення складала 8 655 грн. 47 коп.

Суд першої інстанції установив, що позивач у червні 2016 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказані комунальні послуги.

Отже, строк позовної давності слід відраховувати з дня пред'явлення позову до суду - 10.08.2016 року до 10.08.2013 року.

Таким чином, позивач не пропустив строк позовної давності.

Власне тлумачення відповідачем порядку застосування строку позовної давності не заслуговує на увагу суду.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не стягнув з позивача несплачений ним судовий збір за немайнову вимогу у розмірі 1378 грн., є безпідставними, оскільки заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.09.2016 року, яким вирішувалася вказана позовна вимога, було скасовано, а при новому розгляді справи позивачем було уточнено позовні вимоги, за якими він просив стягнути з відповідача лише заборгованість за надані житлово-комунальні послуги.

Вимоги позивача про зупинення провадження у даній справі до вирішення справи у Конституційному Суді України від 21 грудня 2016 року № 82-у/2016 справа № 1-45/2016, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не вказав у чому саме полягає взаємозв'язок предметів розгляду справ, а також у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої справи.

Наявність чи відсутність у позивача субсидії щодо комунальних послуг не була предметом дослідження суду першої інстанції, а тому колегія суддів відхиляє доводи апелянта в цій частині.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись ст. 218,303,304,307,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді