УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2017 року Іллічівський районний суд м.Маріуполя в складі: головуючого судді Литвиненко Н. В при секретарі Сініловій Г.О., за участю ОСОБА_1, старшого державного виконавця Ігнатоля В.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 щодо арешту майна боржника, скасування постанов про скасування процесуального документу, закінчення виконавчого провадження та визнання їх незаконними, відкликання постанови про накладення арешту на майно боржника,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2, в обґрунтування якої вказав, що 24.02.2016 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ ОСОБА_2 винесено постанову про скасування процесуального документу, а також постанову про закінчення виконавчого провадження. Дані постанови ОСОБА_1 вважає незаконними та такими, що підлягають скасування, оскільки вони внесені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також Інструкції про проведення виконавчих дій, умисно видані йому з порушенням встановлених законом строків. Так, ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 11.02.2013 року був виданий дублікат виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів в розмірі 1/4 частини щомісяця. 19.03.2013 року державним виконавцем Волошиною Н.О. було відкрито виконавче провадження ВП №37077076 за дублікатом виконавчого листа, виданого ухвалою Іллічівським районним судом м.Маріуполя від 11.02.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу по аліментам в розмірі 38341,62 грн., за оригіналом якого виконавче провадження закрито державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м.Донецька. 02.04.2013 року державним виконавцем Волошиною Н.О. винесено постанову про арешт майна ОСОБА_1 та накладення заборони на його відчуження та постанову направлено до відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Маріупольського МУЮ для виконання. Державному виконавцю Волошиній Н.О. достовірно було відомо, що виконавче провадження знаходиться в Київському ВДВС м.Донецька, але в порушення вимог процесуального закону винесена постанова про накладення арешту. Також ОСОБА_1 вказав про відсутність рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу по аліментам, на яке при відкритті виконавчого провадження посилаються державні виконавці. Рішенням суду, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 було відмовлено у позові про стягнення з нього заборгованості по аліментах, що свідчить про відсутність зобовязань за виконавчим листом. Зазначав про відсутність законних підстав для накладення арешту на його майно, звертав увагу на незаконність видачі судом дублікату виконавчого листа про стягнення з нього аліментів Старший державний виконавець Ігнатоля В.С. повинна була відмовити ОСОБА_3 в прийняті від неї дублікату виконавчого листа та заяви про його прийняття або повернути дублікат до суду без виконання. Крім того, ОСОБА_2 мала результати перевірки його майнового стану, яка проводилась ОСОБА_4 та інформацію про відсутність його права власності на квартиру №24 в будинку №2 по 25 кварталу в м.Маріуполі та не маючи рішення суду про примусове входження до житла, складає акт про відсутність майна за вказаною адресою. Накладення арешту на майно можливо лише за рішенням суду, а державні виконавці Волошина Н.О. та Ігнатоля В.С. незаконно заборонили ОСОБА_1 мати право та розпоряджатись приватною власністю. Так, ОСОБА_2 зобовязана була зняти арешт з майна ОСОБА_1, однак умисно цього не виконує. Натомість постановою від 24.02.2016 року старший державний виконавець скасовує постанову про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року та вказує, що у постанові про закінчення виконавчого провадження допущено технічну помилку у частині зняття арешту з майна, підстав для зняття арешту немає та 24.02.2016 року виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Обидві постанови ОСОБА_1 отримав лише 08.04.2016 року. Просив визнати бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського відділу ДВС Маріупольського МУЮ ОСОБА_2 при винесенні постанов про скасування процесуального документу та закінчення виконавчого провадження ВП №37077076 від 24.02.2016 року щодо не зняття арешту на майно боржника та заборони на його відчуження; визнати незаконними та скасувати постанови від 24.02.2016 року про скасування процесуального документу та закінчення виконавчого провадження ВП №37077076 від 24.02.2016 року, винесені старшим державним виконавцем Ігнатоля В.С.; відкликати постанови про накладення арешту на майно боржника та заборону на його відчуження з реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції; зобовязати начальника Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Управління державної виконавчої служби ОСОБА_5 утворити виконавчу групу в складі державних виконавців Київського ВДВС РУЮ м.Донецька та Кальміуського ВДВС Маріупольського МУЮ для виконання рішень суду.

Заявник в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених у скарзі та просив їх задовольнити.

Представник ОСОБА_6 ВДВС Маріупольського МУЮ в Донецькій області старший державний виконавець Ігнталоля В.С. в судовому засіданні заперечувала проти скарги ОСОБА_1, посилаючись на те, що 18.03.2013 року надійшов на виконання дублікат виконавчого листа, виданий Іллічівським районним судом м.Маріуполя №2-3172 від 19.02.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості по аліментам у розмірі 38341,62 грн. разом з довідкою-розрахунком по аліментам №22271 від 16.02.2012 року, виданою ВДВС Ворошилівського РУЮ у м.Донецьк та рішенням Іллічівського суду м.Маріуполя №2/520/55/2012 від 02.07.2012 року про відмову у стягненні заборгованості та неустойки за прострочення сплати аліментів на підставі того, що провадження по виконанню рішення суду щодо стягнення аліментів триває, не закрито та при відсутності спору заборгованості по аліментам за минулий час, заборгованість по аліментам стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. ОСОБА_1 не спростував відсутність заборгованості по аліментам у розмірі 37341,62 грн. Виконавчий документ був пред'явлений за місцем проживання боржника та місцем знаходження його майна. 19.03.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надіслано сторонам рекомендованим листом. Також були направлені запити для виявлення майна боржника. 02.04.2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна та заборону на його відчуження, яку було надіслано сторонам виконавчого провадження, ВРЕР, відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Маріупольського МУЮ. Державним виконавцем було перевірено майновий стан ОСОБА_1 та майно, на яке можна звернути стягнення не виявлено, але було встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію в УПФУ в м.Донецьк по вул. Університетській, 91. Державним виконавцем 15.08.2013 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» та виконавчий документ надіслано до ВДВС Київського РУЮ м. Донецька для виконання за місцем отримання пенсії, де саме провадяться стягнення аліментів. У постанові про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року виконавцем вказано, що арешт з усього майна знімається, у зв'язку із помилкою виконавця. Підстави для зняття арешту були відсутні. Арешт з майна знімається у разі повного фактичного виконання зобовязань або за рішенням суду, тому документи для зняття арешту з майна боржника до реєстраційної служби м. Маріуполя не надсилались, а постанова про закінчення виконавчого провадження не оскаржувалась. У зв'язку з чисельними скаргами ОСОБА_1, було прийнято рішення скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року, та винести нову, в якій будуть дотримані усі норми законодавства. Під час прийняття постанови державним виконавцем від 15.08.2013 року про закінчення виконавчого провадження для направлення виконавчого листа до Київського ВДВС м.Донецьк для утримання заборгованості з пенсії боржника в постанові було помилково зазначено про зняття арешту з усього майна. Вказана помилка була технічною програмною помилкою, яка виникла внаслідок недосконалості програмного забезпечення. З метою усунення вказаної описки державним виконавцем було винесено оскаржувані постанови від 24.02.2016 року про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року та про закінчення виконавчого провадження від 24.02.2016 року. Просила у задоволенні скарги відмовити.

Суд, вислухавши заявника, старшого державного виконавця Ігнатоля В.С., дослідивши матеріали скарги, журнал вихідної кореспонденції державної виконавчої служби, дійшов висновку про те, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всієї території України. Примусове виконання рішень судів та інших юрисдикційних органів законом покладено на державну виконавчу службу. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) закріплені у Законі України «Про виконавче провадження».

Цим же Законом встановлено правові засади захисту прав стягувача, боржника у виконавчому провадженні, що полягають у можливості оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця при примусовому виконанні рішення суду. Судовий контроль за виконанням судових рішень, ухвалених в порядку цивільного судочинства, здійснюється в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Примусове виконання рішень судів та інших юрисдикційних органів закон покладає на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Правові засади діяльності державної виконавчої служби визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (в редакції на день вчинення спірних дій) визначає загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплює їхні права та обовязки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження.

Нормами цивільного процесуального закону передбачено особливий порядок судового контролю за виконанням судових рішень, який визначений у розділі VII ЦПК України, і передбачає, зокрема, обовязок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.11,12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на день вчинення спірних дій), державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 11 березня 2010 року з ОСОБА_1 стягнуті на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 02.02.2010 року. 13.12.2010 року був виданий виконавчий лист №2-3172, який предявлений стягувачем до Ворошиловського ВДВС РУЮ у м.Донецьку.

Згідно довідки державного виконавця Ворошиловського ВДВС РУЮ у м.Донецьку від 16.02.2012 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 по аліментам за період з 02.02.2010 року по 29.09.2011 року становить 38 341,62 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.07.2012 року в задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17.10.2012 року рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.07.2012 року залишено без змін. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.07.2012 року та ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17.10.2012 року була встановлена наявність заборгованості ОСОБА_1 по аліментам в сумі 38 341,62 грн., а відповідно і наявність зобовязань ОСОБА_1 по її виплаті, але в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки відсутні підстави для повторного стягнення заборгованості по аліментам не етапі примусового виконання існуючого рішення суду про стягнення аліментів. Доказів погашення заборгованості по аліментах ОСОБА_1 не надано.

З огляду на зазначені рішення судів та положення процесуального законодавства, доводи заявника ОСОБА_1 про відсутність заборгованості по аліментах та безпідставності відкриття виконавчого провадження державним виконавцем за виконавчим листом про стягнення заборгованості в сумі 38 341,62 грн. не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи і виконавчого провадження.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 11.02.2013 року видано дублікат виконавчого листа №2-3172 від 13.12.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, а тому до повноважень державного виконавця не входить перевірка законності прийнятих рішень (ухвал), в тому числі рішення про видачу дублікату виконавчого листа у зв'язку із його втратою.

Доводи ОСОБА_1 про незаконність видачі дублікату виконавчого листа №2-3172 від 13.12.2010 року та подальших виконавчих дій державного виконавця в ході його виконання не ґрунтуються на вимогах закону, а ухвала Іллічівського районного суду м.Маріуполя про видачу дубліката виконавчого листа набрала законної сили та ніким не оскаржувалась.

19.03.2013 року за заявою стягувача ОСОБА_3 на підставі дублікату виконавчого листа державним виконавцем Волошиною Н.О. було відкрито виконавче провадження №13/1403 (номер за ЄДРВП 37077076) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості по аліментам в розмірі 38341,62 грн.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на момент спірних правовідносин, у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Підставою для відкриття виконавчого провадження був дублікат виконавчого листа за рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), а також представлена стягувачем довідка-розрахунок державного виконавця Ворошиловського ВДВС РУЮ у м.Донецьку про наявність заборгованості по аліментах за минулий період в розмірі 38341,62 грн.

Відображення державним виконавцем у вступній частині своїх постанов, в тому числі в постанові про відкриття виконавчого провадження, назви виконавчого документу та короткий опис його змісту із зазначенням «стягнення з ОСОБА_1Т на користь ОСОБА_3 суми боргу по аліментам 38 341,62 грн.» за виконавчим листом №2-3172/2010 не суперечить змісту та предмету виконавчого листа і доданої довідки із Ворошиловського ВДВС РУЮ у м.Донецьку, а дії державного виконавця не суперечать закону.

При примусовому виконанні вказаного вище виконавчого провадження державним виконавцем Волошиною Н.О. 02.04.2013 року була винесена постанова про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, яка направлена до Реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції для виконання.

Згідно із витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження вбачається, що державним реєстратором на виконання постанови від 02.04.2013 року був накладений арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 В ході виконання виконавчого документу і перевірки майнового стану боржника за місцем проживання в м. Маріуполі в нього не виявлено будь-якого майна, на яке можна звернути стягнення.

15.08.2013 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ ОСОБА_2 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та знято арешт з усього майна, який накладений попередньо постановою про арешт майна від 02.04.2013 року, в порядку ч. 1 ст. 50 Закону. Копія постанови направлена сторонам і органу, який видав виконавчий документ.

ОСОБА_6 ВДВС Маріупольського МУЮ №18 від 25.09.2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 10 ст. 49 Закону і зняття арешту, а також про направлення виконавчого документу до ВДВС Київського РУЮ м. Донецька для утримання заборгованості з пенсії боржника.

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив скасувати постанову державного виконавця Волошиної Н.О. про відкриття виконавчого провадження №13/1403 від 19.03.2013 року. Ухвалою ОСОБА_6 райсуду м. Маріуполя від 10.10.2013 року, скарга ОСОБА_1 була залишена без розгляду через пропуск строку на оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30.10.2013 року залишено без змін ухвалу Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 10.10.2013 року.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати бездіяльність державного виконавця Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ щодо не зняття арешту з його майна та зобовязати державного виконавця виконати дії, вказані в постанові про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року в частині зняття арешту з його майна. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 02.03.2016 року скарга ОСОБА_1 була залишена без розгляду через пропуск строку на оскарження та вказана ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29.03.2016 року.

24.02.2016 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС ОСОБА_2 було винесено постанову про скасування процесуального документу, а саме постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року з тих підстав, що у вказаній постанові було допущено технічну помилку, а саме у п. 2 зазначено про зняття арешту з майна, в той час як у відповідності до Закону підстав для зняття арешту не було.

Також 24.02.2016 року старшим державним виконавцем Ігнатоля В.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-3172/2010, виданого Іллічівським районним судом м. Маріуполя 19.02.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3А суми боргу по аліментам в розмірі 38341,62 грн., у відповідності з п.10 ст. 49 Закону. Підставою для прийняття вказаного рішення стало те, що при перевірці майнового стану боржника за місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. Боржник офіційно ніде не працює, відкритих рахунків не має, отримує пенсію в УПФУ Київського району м.Донецька. На підставі викладеного виконавчий документ вирішено направити до ВДВС Київського РУЮ м. Донецька для утримання заборгованості по аліментам з пенсії боржника.

В судовому засіданні був оглянутий журнал вихідної кореспонденції ОСОБА_6 ВДВС, з якого вбачається, що 26.02.2016 року постанови старшого державного виконавця Ігнатоля В.С. від 24.02.2016 року були направлені на адресу боржника ОСОБА_1 простою кореспонденцією.

При цьому суд не враховує твердження заявника про те, що записи у вказаному журналі про відправлення постанов саме на його адресу є підробленими, оскільки у суду не має сумнівів у зроблених у журналі записах. Записи зроблені у хронологічному порядку, кожен запис має свій порядковий номер та не має виправлень.

Відповідно до ч.3 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на момент спірних правовідносин, начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або державний виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні державним виконавцем, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова, а тому суд вважає, що постанова старшого державного виконавця від 24.02.2016 року про скасування процесуального документу, а саме постанови про закінчення виконавчого провадження, винесена з дотриманням вимог Закону.

Доводи ОСОБА_1 з приводу того, що вказана постанова є незаконною та підлягає скасуванню є неспроможними, допущення державним виконавцем технічної помилки не може тягнути за собою незаконність прийнятої постанови, оскільки у разі, якщо певні правовідносини не врегульовані конкретною нормою закону, до них застосовуються норми, що регламентують подібні правовідносини.

За ч.ч.1, 2 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу. Якщо державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документу за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. У вказаному випадку виконавчий документ не має надсилатися до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (ч.2 ст. 49 Закону).

Статтею 50 Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

При винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року державним виконавцем дійсно було помилково зазначено у пункті 2 про зняття арешту з майна боржника, оскільки це суперечить нормам Закону, бо може призвести до відчуження наявного у боржника майна, та порушення прав стягувача на своєчасне і належне виконання рішення суду.

Для усунення допущеної помилки була винесена постанова старшим державним виконавцем Ігнатоля В.С. про скасування процесуального документу від 24.02.2016 року.

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.02.2016 року встановлено, що виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу по аліментам направлений до ВДВС Київського РУЮ м. Донецька для його подальшого примусового виконання за місцем отримання боржником пенсії, а тому при наявності невиконаних зобовязань при закінченні виконавчого провадження, старший державний виконавець Ігнатоля В.С. не мала законного права на зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Так, відповідно до статей 1, 5 закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобовязаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до розяснень ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 24-152/0/4-13 від 28.01.2013р. п.2 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі», ДВС входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України (стаття 1 Закону України "Про державну виконавчу службу"). Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу у порядку, передбаченому законом.

Пунктом 10 Розяснень передбачено, що при розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця суд має враховувати те, що принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у статті 14 ЦПК визначені ознаки обовязковості судових рішень. Крім того, виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ ОСОБА_2 були виконані всі необхідні дії при примусовому виконанні виконавчого документу, а оскаржувані постанови від 24.02.2016 року є обґрунтованими та правомірними.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом заходи примусового виконання рішень неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що передбачено ч.1 ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із основних заходів примусового виконання рішень, передбачених ст.32 Закону України "Про виконавче провадження" є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника.

Згідно частини 1 статті 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Враховуючи вказані положення законодавства та з огляду на існування заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів за виконавчим провадженням №37077076, державний виконавець зобовязаний був накласти арешт на все майно в межах суми стягнення (заборгованості) та не скасовувати його до моменту повного виконання рішення суду. У зв'язку із цим накладення державним виконавцем арешту на майно боржника та винесення подібної постанови від 02.04.2013 року із подальшим направленням до відповідних установ для її виконання (внесення відомостей до спеціальних реєстрів) є співрозмірним заходом виконавчого провадження, застосування якого входить до повноважень державного виконавця та відповідає існуючим обставинам виконавчого провадження, а також сприяє своєчасному і повному виконанню рішення суду.

З тих же підстав вимоги ОСОБА_1 про відкликання постанови про накладення арешту на майно і заборону на його відчуження із реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області також не підлягають задоволенню, державний виконавець діяла в межах Закону та з дотриманням чинного законодавства.

При таких обставинах, суд вважає, що скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 383, 386, 387 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 щодо арешту майна боржника, визнання незаконними та скасування постанов про скасування процесуального документу та закінчення виконавчого провадження, відкликання постанови про накладення арешту на майно боржника, залишити без задоволення.

На ухвалу може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_8