Справа № 530/1870/16-ц
Номер провадження 2/530/179/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про скасування Державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ №26, що зареєстрований за №1 від 07.03.1996 року на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області в частині передачі в колективну власність земельної ділянки площею 0,1780 га, що розміщена за адресою: Полтавська області, Зіньківський район, селище Опішня, вулиця Нова, 36-г та про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування господарської споруди, а саме нежитлової будівлі (ангару-складу), що розміщена за адресою: Полтавська області, Зіньківський район, селище Опішня, вулиця Нова, 36-г,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про скасування Державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ №26, що зареєстрований за №1 від 07.03.1996 року на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області в частині передачі в колективну власність земельної ділянки площею 0,1780 га, що розміщена за адресою: Полтавська області, Зіньківський район, селище Опішня, вулиця Нова, 36-г та про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування господарської споруди, а саме нежитлової будівлі (ангару-складу), що розміщена за адресою: Полтавська області, Зіньківський район, селище Опішня, вулиця Нова, 36-г.

Заслухавши представників позивача, які підтримали позовні вимоги, зачитавши заяву відповідачів та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги не обґрунтовані і такі, що не підлягають до задоволення.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_2 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1, належить нежитлова будівля (ангар - склад для зберігання зерна та зерносховище), що розміщена за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, смт. Опішня, вулиця Нова, будинок,36-г.

Вказане право власності на будівлю зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.05.2015 року.

Відповідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю (ангар - склад для зберігання зерна та зерносховище) № 36-г, вулиця Нова, смт. Опішня, інвентаризаційна справа № 1-0444-15, реєстровий номер №13, будівля за адресою вул. Нова,36-г,с. Опішня знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,1780 га.

З метою оформлення права власності на вказану земельну ділянку позивач звернувся до Опішнянсьої селищної ради Зіньківського району Полтавської області.

За результатами розгляду його звернень Опішнянською селищною радою прийнято Рішення від 15.04.2015 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та Рішення «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без зміни цільового призначення за адресою вул. Нова 36-г, смт. Опішня, Зіньківського району, Полтавської області, якими дозволено надати дозвіл на виготовлення документації щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,1780 га для ведення особистого селянського господарства без зміни цільового призначення із земель для ведення особистого селянського господарства (під господарськими будівлями і дворами, що розташована за адресою вул. Нова,36-г, смт. Опішня, Зіньківського району, Полтавської області для оформлення права власності.

Позивач вказує, що вказана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, а тому її розпорядником має бути Головне Управління Держгеокадастру у Полтавській області.

Тому, 08.09.2016 року він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1780 га для введення особистого селянського господарства на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області за межами населеного пункту.

18.10.2016 року листом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №8688/6-16 повідомлено, що за інформацією відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі вищезазначена земельна ділянка відноситься до земель колективної власності, а також те, що Головне управління не має повноважень щодо розпорядження землями колективної власності.

Згідно з відповіддю в.о. начальника відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області ОСОБА_3 вказано, що вище згадана земельна ділянка увійшла до державного акта на право колективної власності на землю серія ПЛ № 26, зареєстрованого за №1 від 07.03.1996 року на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області.

Позивач просить скасувати державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ №26, що зареєстрований за №1 від 07.03.1996 року на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області в частині передачі в колективну власність земельної ділянки площею 0,1780 га., що розміщена за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, смт. Опішня, вулиця Нова, будинок, 36-г, та визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування господарської споруди, а саме нежитлової будівлі, яка належить мені на праві приватної власності (ангару - складу для зберігання зерна та зерносховище), що розміщена за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, смт. Опішня, вулиця Нова, будинок, 36-г.

За приписами статті 78 Земельного кодексу України земля може знаходитися у державній, комунальній або приватній власності.

Законом України «Про форми власності на землю» від 30.01.1992 року, який втратив чинність 11.12.2003 року в Україні було запроваджено поряд з державною-колективну і приватну форми власності на землю.

Відповідно до статті 5 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, який діяв на час спірних відносин, земля, на праві колективної власності, могла належати виключно громадянам України.

При цьому суб"єктами права колективної власності на землю визначались, зокрема, колективні сільськогосподарські підприємства, а розпорядження земельними ділянками, що перебували у колективній власності громадян, здійснювалось за рішенням загальних зборів колективу співвласників.

Частиною 1 ст. 377 ЦК України визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах встановлених договором, а якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, то до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Зазначене передбачено ст. 120 ЗК України.

Статтею 131 ЗК України визначено, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Позивач вказує, що відповідно до договору купівлі продажу нежитлової будівлі від 14.10.1999 року вказана будівля належить йому з 14.10.1999 року, площа земельної ділянки під нею становить 0,1780 га. А тому він вказує, що земельною ділянкою під нежитловим приміщенням він користується 18 років.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.

Статтею 344 ч.1 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном (земельна ділянка), набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Згідно із ст.344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Частиною 1 статті 119 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або суду з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах розміру будівель на якій вони розміщенні.

Суд критично оцінює позицію позивача по факту того, що він є власником нежитлової будівлі (ангару - склад для зберігання зерна та зерносховище) № 3, який розташований за адресою 36-г, вулиця Нова, смт. Опішня.

Згідно паспорта громадянина України КН 700236, позивач ОСОБА_1 народився 10.08.1982 року (а.с.12-1-12).

В наданому в додатках копії договору купівлі-продажу від 14.10.1999 року вказано, що « ми нижче підписані ОСОБА_4 мешканець АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 мешканець селища Опішня вул.. Панаса Мирного, 34, Зіньківського району склали цей договір в такому: складі гр.. ОСОБА_4 продав а гр.. ОСОБА_1 купив нежитлову будівлю… Продаж здійснено за 2000 тис. крб.» (а.с.31-32).

Згідно інформації офіційного сайту Кабінету Міністрів, середня заробітна плата в 1999 році була: сільське господарство 100 грн., торгівля - 180 грн., будівництво 211 грн., промисловість 217 грн., зв'язок -260 грн..

ОСОБА_1, на час укладення договору був неповнолітнім. Позивачем не надано доказів того, що в нього були грошові кошти. При цьому в договорі не вказано, що була згода батьків ОСОБА_1 або дозвіл органу опіки та піклування.

Відповідно до ст.. 13 ЦК УРСР неповнолітні віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників.

З вище викладеного слідує, що офіційно, на території України грошова одиниця була гривня, а не карбованці.

25 серпня 1996 р. Президент України підписав Указ "Про грошову реформу в Україні", згідно з яким з 2 по 16 вересня 1996 р. з обороту був вилучений український карбованець і введена постійна грошова одиниця - гривня та її сота частина - копійка.

В звязку з цим, суд критично відноситься до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі (ангар - складу для зберігання зерна та зерносховище), який розташований за адресою смт. Опішня, вулиця Нова, № 36-г, від 14.10.1999 року.

Відповідно до ст.1 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 05.06.2003 року №899-ІУ право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Згідно із п.2 Указу Президента України Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям № 720/95 від 08 серпня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Цим же Указом передбачено створення резервного фонду, який відповідно до п.7 має використовуватися для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Частинами 15-16 Земельного кодексу України № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року встановлено, що частина земель резервного фонду, яка на час введення в дію цього Кодексу належала господарствам, перебуває у державній власності і залишається за підприємствами на умовах постійного користування і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української PCP «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української PCP» встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ роз'яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві.

Згідно із статтею 7 Закону України Про колективне сільськогосподарське підприємство майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.

Відповідно до статті 8 Закону України Про колективне сільськогосподарське підприємство право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном.

Частиною другою статті 22 Земельного кодексу України (далі - Кодекс) встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Відповідно до статті 30 Кодексу при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку.

Згідно із статтею 5 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 1990 року) землі загального користування (внутрігосподарські шляхи, полезахисні лісосмуги та інші ґрунтозахисні насадження, гідротехнічні споруди тощо) колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів та акціонерних товариств, що ліквідуються або збанкрутіли, передаються у відання відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Відповідно до статті 123 Кодексу особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Згідно з частиною пятою статті 116 Кодексу, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Право колективної власності на землю посвідчувалось державними актами на право колективної власності за формою, затвердженою Постановою Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2201-XII.

Розділом II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 06.09.2012 № 5245-УІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Відповідно до повідомлення Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастру №31-28-0.27-17286/2-16 вказано, що «За інформацією Відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області, зазначена у Вашій заяві земельна ділянка належить до земель колективної власності КСП Жовтень та право власності на неї підтверджується державним актом на право колективної власності на землю (серія ПЛ № 26 від 07.03.1996), розпорядження вищезазначеною земельною ділянкою не належить до компетенції органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади, визначених статтею 122 Кодексу.

Отже, за відсутності рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про припинення права колективної власності на земельні ділянки (несільськогосподарські угіддя) КСП Жовтень при розпорядженні земельними ділянками сільськогосподарського призначення під господарськими будівлями та дворами необхідно керуватися статтею 30 Кодексу, тобто рішення про розпорядження майном, яке передане у колективну власність, приймають загальні збори членів підприємства, якому майно, зокрема земельну ділянку, передано у колективну власність.»

Позивач, ОСОБА_1 суду не надав ніяких доказів, що він був членом КСП, створеного на базі радгоспу. Також він не надав в судове засідання доказів того, що він звертався до загальних зборів підприємства (спілки співвласників майнових та земельних паїв), якому майно, зокрема земельну ділянку, передано у колективну власність.

Відповідно до частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому, зазначено, що право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.

Статтею 344 ч. 1 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно із ст.344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно насувається за рішенням суду.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В статті 328 ЦК України вказано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Термін володіння земельною ділянкою - строк володіння земельною ділянкою, згідно якого за положеннями статті 119 Земельного кодексу України виникає набувальна давність, повинен становити не менше 15 років. Використання земельної ділянки менш встановленого терміну може бути підставою для спростування виникнення давності користування земельною ділянкою у громадянина.

Згідно технічного паспорта на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою вул. Нова,36-г, смт.Опішня, Зіньківського району, Полтавської області, він виготовлений 08.04.2015 року (а.с.15-19). Зареєстровано право власності, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27.05.2015 року (а.с.14,33).

Відповідно до копії рішення 40 сесії 6 скликання Опішнянської селищної ради від 13.10.2015 року вказано, що вона надає дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,1780 га для ведення особистого селянського господарства без зміни цільового використання із земель ненаданих у власність землі громадського призначення для обслуговування власного майна в межах населеного пункту за адресою вул.Нова, 36-г, смт.Опішня, Зіньківського району, Полтавської області для оформлення права власності.

Позивачем також надана довідка без номера, яка підписана селищним головою, але не підписана головним спеціалістом 2 категорії зем.ресурсів ОСОБА_5, яка ніде не зареєстрована, де вказано, що згідно земельно-облікової документації за адресою вул.Нова, 36-г, смт.Опішня, Зіньківського району, Полтавської області обліковується земельна ділянка площею 0,1780 га як земельна ділянка сільськогогосподарського призначення несільськогосподарського використання. Земельна ділянка не приватизована, відноситься до земель комунальної власності Опішнянської селищної ради.

Як встановлено в судовому засіданні, земельна ділянка, що розташована за адресою вул. Нова, 36-г, смт.Опішня, Зіньківського району, Полтавської області, відповідно до повідомлення Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастру №31-28-0.27-17286/2-16 за інформацією Відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області, зазначена у Вашій заяві земельна ділянка належить до земель колективної власності КСП Жовтень та право власності на неї підтверджується державним актом на право колективної власності на землю (серія ПЛ № 26 від 07.03.1996), розпорядження вищезазначеною земельною ділянкою не належить до компетенції органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади, визначених статтею 122 Кодексу, а тому суд критично ставиться до розпоряджень голови селищної ради про передачу земельної ділянки, позивачу, яка належить власності КСП Жовтень згідно державного акта на право колективної власності на землю серія ПЛ № 26 від 07.03.1996. На дань звернення позивача до суду даний державний акт не змінений та не скасований.

Процес розпаювання земель колективної власності КСП «Жовтень» на теперішній час не завершений.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України передача земельних ділянок, що перебувають у державній власності або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно їх повноваженнями визначеними ст.122 Земельного кодексу України.

В тім, алгоритм дій субєкта владних повноважень наділеного правом розпорядження землями державної власності при наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що передається в користування ОСОБА_1О їх затвердження не відповідає вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Згідно положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.Суд має виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Положеннями статей 16, 344, 396 ЦК, передбачено, що до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна, його правонаступник або орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він користувався земельною ділянкою, що розташована за адресою вул. Нова,36-г, смт.Опішня, Зіньківського району, Полтавської області при цьому сплачуючи відповідні податки на протязі 10 років.

Крім того, орендна плата за землю із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, є однією із істотних умов встановлених частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі».

Диспозтивність частини 1 статті 632 ЦК України унормовує застосовання цін (тарифів, ставок тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Орендна плата відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін в договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Законів України.

Таким чином, у даному випадку відсутня така умова набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісне володіння чужим майном, оскільки володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позивачем не надано суду жодних належних чи допустимих доказів на підтвердження того, що при заволодінні чужим майном він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірну земельну ділянку, а надані ним докази спростовують факт добросовісного володіння ним спірною земельною ділянкою. Тобто, в судовому засіданні не встановлено володіння позивачем саме чужим майном та незнання останнім підстав для набуття права власності на спірне майно.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Судові витрати суд відносить за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 57-61,73, 88, 212-223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про скасування Державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ №26, що зареєстрований за №1 від 07.03.1996 року на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області в частині передачі в колективну власність земельної ділянки площею 0,1780 га, що розміщена за адресою: Полтавська області, Зіньківський район, селище Опішня, вулиця Нова, 36-г та про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування господарської споруди, а саме нежитлової будівлі (ангару-складу), що розміщена за адресою: Полтавська області, Зіньківський район, селище Опішня, вулиця Нова, 36-г - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Зіньківський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 11.04.2017 року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_6