Справа № 569/446/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді Харечка С.П.

при секретарі Левчук Д.О.

з участю: представника позивача відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4

представника відповідача позивача ОСОБА_5-ОСОБА_6

представника відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1, до Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції , ОСОБА_3 ,ОСОБА_8 про визнання права власності на майно та про зняття арешту з майна та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним ,

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського міського суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції , ОСОБА_3 ,ОСОБА_8 про визнання права власності на майно та про зняття арешту з майна..

В обгрунтування позовної заяви вказав, що у провадженні відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження № 36627243 про примусове виконання ухвали Рівненського міського суду від 15.02.2013 року по справі № 569/2541/13-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. 19 лютого 2013 року головним державним виконавцем відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_9 в рамках виконавчого провадження № 36627243, складено акт опису і арешту майна. Загальна вартість вказаного майна відповідно до акту опису і арешту майна від 19.02.2013 року становить 118 920,00 грн. Вказане майно (окрім генератора ) належить йому на праві власності, а відтак накладення на нього арешту є неправомірним. Оскільки власником описаного в акті опису й арешту від 19.02.2013 року майна є він, то арешт майна порушує його право власності і підлягає скасуванню.

24 лютого 2014 року ОСОБА_8 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обгрунтування зустрічного позову вказує, що 24 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу. Згідно п. 1 цього договору ОСОБА_3, продає, а ОСОБА_1 купує майно для виготовлення меблів. Пунктом 7 договору купівлі-продажу визначено, що сторони домовилися, що майно за цим договором продається за 117 400,00 грн.

Вказує, що 15 жовтня 1993 року між нею та ОСОБА_3 укладений шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану міста Рівне, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 1595. Вона з чоловіком проживала разом з моменту укладення шлюбу до січня 2013 року, вели спільне господарство та володіли спільним майном, набутим за час перебування у шлюбі, на праві сумісної власності. Устаткування для виробництва меблів зазначене в договорі, придбане ними протягом 2007-2008 років за спільні кошти подружжя. Однак , їй не було відомо, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, вона не була повідомлена про намір укласти цей договір та не давала згоди на укладення купівлі-продажу. Вказує, що відсутність її згоди є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 24 грудня 2009 року недійсним.

В судовому засідання представник позивача - відповідача підтримав позовні вимоги первісного позову в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні первісний позов ОСОБА_1 просили задоволити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача - позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні заявлений первісний позов не визнала, просить суд відмовити у його задоволенні, зустрічний позов просить суд задоволити та визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, з підстав зазначених в зустрічній позовній заяві .

Представника відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_7 в судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та докази, суд прийшов до висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задоволити.

Судом встановлено, що провадженні відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження № 36627243 про примусове виконання ухвали Рівненського міського суду від 15.02.2013 року по справі № 569/2541/13-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

19 лютого 2013 року головним державним виконавцем відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_9, в рамках виконавчого провадження № 36627243, складено акт опису і арешту майна.

Загальна вартість вказаного майна відповідно до акту опису і арешту майна від 19.02.2013 року становить 118 920,00 грн.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Матеріали справи не містять належних письмових доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано за особисті кошти відповідача по справі ОСОБА_3

Згідно договору купівлі-продажу від 24 грудня 2009 року, вбачається, що ОСОБА_3 передає а ОСОБА_1 купує майно для виготовлення меблів.

Суд додатково зазначає, щодо вимоги первісного позову про зняття арешту з рухомого майна, то ухвалою Рівненського міського суду від 04 листопада 2015 року, яка набрала законної сили, скасовано заходи забезпечення позову на рухомі речі які позивач по первісному позову просить скасувати.

Щодо вимог зустрічного позову, то суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали разом з моменту укладення шлюбу, тобто з 15 жовтня 1993 року до січня 2013 року, вели спільне господарство та володіли спільним майном, набутим за час перебування у шлюбі, на праві сумісної власності. Устаткування для виробництва меблів зазначене в договорі купівлі-продажу від 24 грудня 2009 року, було придбане ними протягом 2007-2008 років за спільні кошти подружжя.

ОСОБА_3 посилається на те, що майно продане за спірним договором купівлі-продажу являється майном фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та на нього не поширюється режим спільного сумісного майна подружжя.

Проте, з цими даними суд погодитись не може, оскільки, ст.. 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із ч. З ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У відповідності із ст. 60, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і вони мають рівні права на його володіння, користування і розпорядження.

Судом береться до уваги, те що у відповідності до ч.4 ст.61 СК України речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, суд враховує ту обставину, що відповідачу-позивачу ОСОБА_8 не було відомо, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, і те що вона давала згоду на укладення договору купівлі-продажу. Відсутність такої згоди з боку одного із подружжя при укладенні правочину є підставою для визнання його згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частина 1 ст. 31 Цивільного кодексу України передбачає, що, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. З матеріалі справи встановлено, що вартість нерухомого майна, яке ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 становить117 400,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

А тому враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову у зв" язку з недоведеністю, а зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволити.

На підставі викладеного, ст.ст.10,15,16,203,215,216,368 ЦК України, ст. ст. 60,63,65 СК України керуючись ст. ст. 10,11,57-60,88,208,209,212-215,218,223,224-228,292,294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання права власності на майно та про зняття арешту з майна - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.12.2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Харечко С.П.