Категорія 57 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

26 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтко Ю.Б.

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до директора ПП «Бокуд» ОСОБА_4 про захист прав споживачів, -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся в міський суд з позовом до директора ПП «Бокуд» ОСОБА_4 про захист прав споживачів. В обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до договору найму жилого приміщення для тимчасового проживання від 12 квітня 2016 року та на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 07 квітня 2016 року №815 ПП «Бокуд» в особі директора ОСОБА_4 як виконавець надало йому як споживачеві кімнату 262 в будинку 82 по вул. Немирівське шосе для тимчасового проживання. Після вселення зясувалося, що дана кімната не підключена до електромережі, в ній відсутні електролічильник, електрична проводка на кухню, душ, туалет, розетки, вимикачі тощо, внаслідок чого проживання в ній є неможливим.

З приводу відсутності підключення до електромережі, що на думку позивача є порушенням умов укладеного між сторонами договору і його прав як споживача, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_3 звертався до ПП «Бокуд», після відмови якого за свій рахунок провів роботи по підключенню кімнати до мережі, сплатив відповідні рахунки, що не було його обовязком.

Оскільки дії та бездіяльність ПП «Бокуд» порушують умови договору найму жилого приміщення від 12 квітня 2016 року, а також є нечесною підприємницькою практикою, позивач на підставі статей 22, 23, 1167 ЦК України, статей 4, 5, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» просив суд визнати дії ПП «Бокуд» незаконними, зобовязати ПП «Бокуд» відшкодувати йому в подвійному розмірі суму заподіяної матеріальної шкоди, що полягає в сплаті рахунків за роботу з підключення кімнати до електромережі, а також комунальні платежі на суму 1160,24 грн., а також зобовязати ПП «Бокуд» компенсувати суму заподіяної моральної шкоди, яку позивач оцінює в 50000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, що полягало в незастосуванні судом до спірних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів», просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

В судовому засіданні позивача ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача і представника відповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення його прав саме як споживача. Суд першої інстанції відповідні доводи позивача не перевірив, не встановив характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, а прийшов до висновку про необґрунтованість і безпідставність вимог про відшкодування шкоди в звязку з недоведеністю обовязку відповідача здійснити підключення кімнати гуртожитку, в якій проживає позивач, до електромережі, а також відшкодувати понесені позивачем витрати на таке підключення, та інші витрати на комунальні послуги.

Апеляційним судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №815 від 07.04.2016 року ОСОБА_3 з сімєю з 1 чоловіка видано ордер на право зайняття жилого приміщення жилою площею 16,6 кв. м., яке складається з 1 кімнати за адресою вул. Немирівське шосе, 82, кімната 262(а.с. 40).

12 квітня 2016 року між ПП «Бокуд» в особі керівника ОСОБА_6 як підприємством (організацією) з обслуговування житлового фонду і ОСОБА_3 (наймачем) на підставі вказаного вище рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради було укладено договір найму житлового приміщення з фонду житла для тимчасового проживання (далі Договір), відповідно до якого наймодавець надав наймачу і членам його сімї, а саме ОСОБА_3, у тимчасове користування житло на строк до 12.04.2017 року одну кімнату за адресою м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 82, кімната 262, загальною площею 23,89 кв. м., що складається з однієї кімнати житловою площею 16,6 кв. м. (а.с. 36-38).

Як зазначено в договорі, в кімнаті відсутнє будь-яке її обладнання, зокрема, водопровід (холодний, гарячий) опалення (центральне, індивідуальне чи пічне), каналізація, сміттєпровід, газопостачання, електроосвітлення.

Цього ж дня між представниками наймодавця, Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради і наймачем ОСОБА_3 підписано акт прийому-передачі житлового приміщення, в якому зазначено про задовільний технічний та санітарний стан житлових приміщень (а.с. 24).

Відповідно до п. 1.2 Договору наймодавець зобовязується: здійснювати обслуговування будинку, забезпечувати роботу технічного обладнання відповідно до вимог законодавства; забезпечувати надання комунальних послуг; своєчасно проводити підготовку житлового будинку і його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; доводити до відома наймача встановлені тарифи на житлово-комунальні послуги та розміри щомісячних платежів за них.

Отже між сторонами виникли правовідносини з приводу користування жилими приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, що врегульовані главою 4-1 Житлового кодексу Української РСР та відповідними підзаконними нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 132-1 ЖК УРСР до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відносяться жилі приміщення, пристосовані для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання.

Частиною 4 цієї статті встановлено, що жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відносяться до спеціалізованих жилих приміщень, які повинні відповідати санітарним та технічним вимогам. Жила площа в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання надається за нормами, встановленими для проживання громадян у гуртожитках.

Формування фондів житла для тимчасового проживання здійснюється відповідно до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року №422.

Відповідно до пунктів 2-7 Порядку житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання повинні відповідати санітарним і технічним вимогам та знаходитися, як правило, у межах одного й того ж населеного пункту за місцем попереднього проживання громадян (крім біженців). Потреба в житлових приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання визначається у розмірі не менш як 6 кв. м. на одну особу.

Фонди житла для тимчасового проживання формуються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, Київською і Севастопольською міськдержадміністраціями шляхом: будівництва нового житла; реконструкції існуючих житлових будинків та гуртожитків, а також переобладнання нежитлових будинків у житлові; передачі житла у комунальну власність; придбання житла.

Житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання належать до спеціалізованих житлових приміщень.

Джерелами фінансування формування фонду житла для тимчасового проживання можуть бути: кошти місцевих бюджетів; добровільні внески юридичних і фізичних осіб; інші джерела.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, Київська і Севастопольська міськдержадміністрації: передбачають кошти в місцевих бюджетах для формування житла для тимчасового проживання виходячи з потреби надання такого житла; здійснюють контроль за цільовим використанням фонду житла для тимчасового проживання та його утриманням, технічною експлуатацією і ремонтом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року №422 затверджено також Порядок надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, відповідно до пункту 3 якого житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій у розмірі не менш як 6 кв. м. на одну особу.

Пунктом 15 Порядку встановлено, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, Київська і Севастопольська міськдержадміністрації видають громадянинові ордер на вселення в житлове приміщення. У разі вселення в житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання громадянин здає ордер балансоутримувачу будинку (приміщення).

Крім того, пунктом 16 Порядку передбачено, що під час видачі ордера на житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання між власником житлового фонду або уповноваженою ним особою та громадянином, якому надається в користування зазначене житло, укладається договір найму житлового приміщення установленого зразка. Форма договору встановлюється Держжитлокомунгоспом.

Ордер та договір найму є підставою для вселення в житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання і для користування таким житлом на договірних умовах. Строк проживання відлічується з дати підписання договору найму.

Наймач житлового приміщення і члени його сімї зобовязані додержуватися умов договору найму і правил користування житловими приміщеннями, утримання житлового будинку і прибудинкової території. Наймач житлового приміщення зобовязаний своєчасно вносити плату за користування житлом, комунальні та інші послуги за затвердженими в установленому порядку Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськдержадміністраціями тарифами.

Перелік житлово-комунальних послуг та умови їх оплати визначаються договором між наймачем і власником житла, а також між власником житла і надавачем послуг залежно від конкретних умов. Обовязковість внесення плати за житлово-комунальні послуги виникає з моменту отримання ордера на вселення в житлове приміщення (пункти 18-20 Порядку).

Пунктом 21 Порядку встановлено обовязок наймача житлового приміщення і членів його сімї бережно ставитися до наданого житлового приміщення та його обладнання, здійснювати на умовах і в порядку, що визначаються законодавством, за свій рахунок поточний ремонт, а у разі звільнення приміщення здати його в належному стані за актом балансоутримувачу будинку (приміщення).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України від 24.06.2004 року №1875-IV«Про житлово-комунальні послуги».

Учасниками відносин, що виникають з приводу створення, надання і споживання житлово-комунальних послуг є власник та/або балансоутримувач будинку, виконавець, виробник і споживач житлово-комунальних послуг.

При цьому власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону).

Згідно з статтею 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

ПП «Бокуд» не є власником житлового будинку по вул. Немирівське шосе, 82 в м. Вінниці, а є лише його балансоутримувачем і виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28.04.2011 року №1043 «Про обслуговування житлового фонду» (а.с. 20), рішеннями виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26.04.2012 року №995 і від 20.04.2017 року №952 про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 29-30).

Зазначене підприємство здійснює: прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток, прибирання підвалу, технічних поверхів, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання, холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення, зливової каналізації, дератизації, дезінсекції, обслуговування димовентиляційних каналів, технічного обслуговування протипожежної автоматики та димовидалення.

Отже ані актами цивільного законодавства, ані умовами укладеного між ПП «Бокуд» і ОСОБА_3 договору, не передбачено обовязку ПП «Бокуд» безпосередньо проводити роботи з підключення кімнати 262 в будинку 82 по вул. Немирівське шосе до електричної мережі, або відшкодовувати їх вартість.

Натомість відповідно до статті 26 Закону України від 16.10.1997 року №597/97-ВР «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Відносини між побутовими споживачами та електропостачальниками регулюють Правила користування електричною енергією для населення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року №1357 (далі Правила).

Відповідно до п. 3 Правил споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки.

Пунктом 8 Правил встановлено, що електроустановки побутового споживача повинні бути забезпечені засобом обліку електричної енергії для розрахунків за спожиту електричну енергію.

Послуги з облаштування електроустановки вузлом обліку побутовому споживачу надаються електророзподільним підприємством відповідно до укладеного договору про приєднання до електричних мереж або відповідно до укладеного договору про виконання додаткових робіт (послуг).

Надання побутовому споживачеві замовлених ним послуг з облаштування або реконструкції вузла обліку електричної енергії здійснюється за рахунок побутового споживача.

У разі розділення обліку електричної енергії оплата послуг облаштування вузла (вузлів) обліку електричної енергії здійснюється за рахунок осіб, з ініціативи яких проводиться відповідне розділення.

Листом директора ПП «Бокуд» від 17.10.2016 року ОСОБА_3 проінформовано про те, що внутрішньобудинкові електричної мережі будуть проведені до його кімнати після того, як він здійснить розмежування внутрішньобудинкової мережі своєї кімнати та встановить електролічильник, що відповідає вищевказаним вимогам Правил (а.с. 41).

Посилання позивача на те, що така позиція ПП «Бокуд» є нечесною підприємницькою практикою і порушенням статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є помилковими.

Так, згідно з статтею 19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється і включає в себе, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

В свою чергу агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивна забороняється, зокрема, така форма підприємницької практики як вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Стаття 19 Закону встановлює також правові наслідки нечесної підприємницької практики, які полягають в тому, що правочини, здійснені з її використанням, є недійсними.

Всупереч вимогам частини 3 статті 10, частини 3 статті 60 ЦПК України позивач не довів наявності в діях відповідача дій або бездіяльності, що могли б бути кваліфіковані як нечесна підприємницька практика.

Надані ним квитанція про оплату послуг з вивезення твердих побутових відходів на суму 8,59 грн., рахунок-фактура Г-3/118 від 20.04.2016 року на суму 376,67 грн. за виконання робіт-викопіювань із чергового плану міста в масштабі 1 до 2000 з наявними обмеженнями (а.с. 32-33) є неналежними, так як не містять будь-якої інформації щодо предмета доказування.

Договір на створення науково-технічної продукції №338 від 21.04.2016 року, укладений між ТОВ «Вінницький головний проектний інститут» і ОСОБА_3 на виготовлення проектної документації на підключення до електромережі квартири і акт №32306/16 про виконання ПАТ «Вінницяобленерго» робіт з погодження робочого проекту (а.с. 34, 35) підтверджують, що з метою підключення наданої йому кімнати до електричної мережі ОСОБА_3 вступив у договірні відносини й уклав відповідні правочини з іншими (крім відповідача) субєктами господарювання, що спростовує його посилання на те, що відповідач примусив його до укладення певного правочину, чи змусив оплатити його й діяв нечесно чи агресивно в розумінні статті 19 Закону «Про захист прав споживачів».

Отже в діях ПП «Бокуд» чи його директора ОСОБА_4 відсутні порушення прав позивача як споживача, в звязку з чим відсутні підстави для стягнення з ПП «Бокуд» понесених позивачем витрат на оплату послуг за договором, чи на застосування статті 22 цього Закону й стягнення моральної (немайнової) шкоди.

Так само до спірних правовідносин не можуть бути застосовані стаття 1167 в поєднанні з статтями 22 і 23 ЦК України, оскільки наявність між ПП «Бокуд» і ОСОБА_3 договору виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм про позадоговірну цивільно-правову відповідальність.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в якості відповідача до участі в справі позивачем залучено директора ПП «Бокуд» ОСОБА_4, тоді як відповідну матеріально-правову вимогу спрямовано до ПП «Бокуд» як юридичної особи.

Суд першої інстанції на зазначені обставини справи уваги не звернув, не встановив в повній мірі правовідносини, що виникли між сторонами, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права і відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до директора ПП «Бокуд» про захист прав споживачів відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ ОСОБА_7
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду/підпис/ ОСОБА_8 /підпис/ ОСОБА_9 ОСОБА_7