Справа № 381/1190/17 Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/3653/17 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 47 27.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Мельника Я.С., Яворського М.А.

при секретарі: Волошину В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Виконавчого комітету Фастівської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 06.04.2011 року. Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. У зв'язку з проведенням АТО, з метою захисту життя та здоров'я дитини, позивач та його донька переїхали до міста Фастів, де проживають в будинку по АДРЕСА_1. Дитина має власну кімнату, забезпечена необхідним одягом, іграшками, шкільним приладдям. У зв'язку з цим просить визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 за його місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2017 року позовну заяву залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 за місцем проживання батька, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд при ухвалені рішення дійшов помилкового висновку, що оскільки донька досягла 14 років то має право самостійно визначити місце свого проживання, оскільки суд не врахував, що таке право повинно бути закріплено юридично.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час подання позову до суду досягла 14 років, а тому вона має право вільно обирати місце проживання відповідно до вимог ч. 3 ст. 160 СК України у зв'язку з чим вимоги позивача суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 7 ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 8 ст.7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини.

Згідно ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Згідно ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Згідно ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Відповідно до "Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів" (Порядок), затвердженого наказом МВС України 22.11.2012 №1077, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів.

За правилами Порядку, особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про зняття з реєстрації місця проживання особисто. За заявою особи зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Підтвердженням місця проживання чи перебування особи є відповідна довідка, що видається уповноваженим працівником територіального підрозділу ДМС України (п.2.6. Порядку).

Встановлено, що згідно запису в паспорті серії НОМЕР_1 ОСОБА_2, рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 06.04.2011 року шлюб із ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 8). Ця обставина не заперечується сторонами.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4. Батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 9).

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини 31 березня 2017року.

Встановлено , що ОСОБА_4 проживає разом з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час подання позову до суду досягла 14 років, а тому вона має право вільно обирати місце проживання відповідно до ч.3ст.160 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд при ухвалені рішення дійшов помилкового висновку, що неповнолітня дитина досягши 14 років має право самостійно визначити місце свого проживання, оскільки не врахував, що таке право повинно бути закріплено юридично, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, самостійно визначилась щодо місця проживання з батьком, що підтверджується матеріалами справи, тому відсутні підстави для визначення її місця проживання судом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених в рішенні не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: