Справа № 302/558/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

24 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.

за участю секретаря: Костюк Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позов обґрунтовано тим, що у 2007 року ОСОБА_2 позичила від нього 200 доларів США та 1050 грн. про що власноручно написала розписку. 1000 грн. вона йому повернула десь в період 2008 чи 2009 році, а тому, неповернута частина боргу складає 200 доларів США та 50 грн., яку і просив стягнути з відповідача.

Рішенням Міжгірського районного суду від 14.02.2017 року в задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності.

На дане рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та поновити пропущений строк для стягнення суми боргу, і задоволити позов. В обґрунтування скарги посилається на те, що борг повністю не погашено, а ОСОБА_2 постійно обіцяла, що поверне залишок боргу, і тим самим відтягувала час повернення, та повірив їй, у зв'язку з чим, і було затягнуто час звернення у суд.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно власноруч написаної розписки у 2007 році, ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 суму 200 доларів США та 1050 грн., які зобов'язалась повернути до 01.07.2007 року (а.с.4).

ОСОБА_1 визнає, що в 2008 чи 2009 році ОСОБА_2 повернула йому частину боргу в сумі 1000 грн., що зазначено ним в позовній заяві та підтверджено в судовому засіданні у суді першої інстанції (щодо терміну повернення). Обставина щодо повернення боргу в 2008 році визнається й відповідачем, така стверджувала, що борг взагалі нею повністю повернуто.

Однак, суд першої інстанції, зважуючи на відсутність належних доказів повернення ОСОБА_2 суми боргу в повному обсязі, правомірно взяв до уваги лише визнану позивачем повернуту частину боргу та зазначив, що такий наразі становить суму 200 доларів США та 50 грн.

Також, з матеріалів справи вбачається, що раніше ОСОБА_3 вже два рази звертався до суду із позовом про стягнення зазначеної суми боргу, однак ухвалами Міжгірського районного суду від 27.05.2013 та від 16.06.2014 року вказані позови залишено без розгляду (а.с.5, 6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строки позовної давності.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів оскільки такий ґрунтується на матеріалах справи.

Зокрема, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається із дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Зважаючи на повернення ОСОБА_2 частини боргу відбулось переривання перебігу позовної давності, внаслідок чого, перебіг трирічного строку позовної давності розпочався заново. При цьому, не зважаючи на те, що достеменно не встановлено коли саме було повернуто частину боргу у 2008 чи 2009 році, однак у будь-якому разі, після зазначеного переривання, станом на кінець 2012 року строк позовної давності знову сплив.

Що стосується раніше пред'явлених двох ОСОБА_1 позовних заяв про стягнення боргу, то як слідує з наявних у матеріалах справи ухвал Міжгірського районного суду від 27.05.2013 та від 16.06.2014 року, зазначені два позови ОСОБА_1 подавав до суду в травні 2013 і травні 2014 року, відповідно, тобто вже після спливу трирічного строку позовної давності, а тому, пред'явлення таких позовів не перериває строків позовної давності.

Крім цього, виходячи з вимог ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ставив питання про застосування строків позовної давності (а.с.13), а тому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові через сплив строків позовної давності.

Щодо прохання апелянта поновити йому строк для звернення до суду із позовом, то останнім не наведено жодних поважних причин пропуску такого строку. І крім цього, у суді першої інстанції позивач такої вимоги не заявляв, а відтак, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для вирішення питання про поновлення строку на звернення з позовом до суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до приписів ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами норм статей 307, 308, 313, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2017 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання законної сили.

Суддя-доповідач

Судді