Справа № 2/243/2528/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2017 року Слов′янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

при секретарі Останькович А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Словянська цивільну справу за позовною ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перепон в праві користування житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перепон в праві користування житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй з 23.01.2006 року на праві власності належить житловий будинок №56 з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по вул. Коцюбинського в м. Словянську Донецької області. За вказаною адресою, крім неї зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2, який фактично до теперішнього часу проживає в будинку, хоча жодних відносин вони не підтримують, спільного господарства не мають. Протягом останніх десяти років відповідач чинить перешкоди в нормальному проживанні та користуванні житловим будинком, постійно вчиняє сварки через зловживання спиртними напоями, у звязку з чим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів з відповідними заявами. Зазначила, що ОСОБА_2 має в своєму розпорядженні житловий будинок, розташований в с. Голеніщево Летічевського району Хмельницької області. Просила усунути перешкоди в її праві користування та розпорядженням належним їй житловим будинком №56 з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по вул. Коцюбинського в м. Словянську Донецької області, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним будинком та його виселення без надання іншого житлового приміщення.

В судове засідання позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні (а.с.29).

Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення (а.с.30).

Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору довічного утримання від 22.12.2005 року, ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером 56 по вулиці Коцюбинського у місті Словянську (а.с.3).

Зазначене підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 1906683 від 20.12.2005 року (а.с.4), Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянськ № 9639049 від 23.01.2006 року (а.с.5).

Таким чином судом встановлено, що власником будинку № 56 по вул. Коцюбинського у м. Словянськ є ОСОБА_1

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-НО №172755 від 09.11.1998 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвали шлюб 09.11.1998 року, актовий запис № 93 (а.с.7).

Згідно довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб Словянської міської ради, у будинку № 56 по вул. Коцюбинського в м. Словянськ зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9).

Відповідно до домової книги для реєстрації громадян, що проживають в зазначеному будинку, ОСОБА_2 зареєстрований у будинку з 17.11.2003 року (а.с.10-12).

Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).

Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною1 статті 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд вважає, що з наданих суду документів достовірно встановлено, що ОСОБА_2 робить неможливим для ОСОБА_1 проживання разом з ним в одному будинку, будь-які заходи впливу на нього виявилися безрезультатними, тому суд вважає, що він втратив право на користування житловим приміщенням.

Вирішуючи питання про виселення особи без надання іншого житлового приміщення, суд виходить з наступного.

Позивачем на підтвердження доводів стосовно неможливості проживання з відповідачем в одному будинку, надано відповідь Словянського міського відділу Управління МВС, відповідно до якої вбачається, що зі ОСОБА_2 проводилася профілактична бесіда про недопустимість неправомірних дій відносно ОСОБА_1 Розяснено про порядок звернення до суду (а.с.15).

Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що відповідач порушує правила співжиття з позивачем, що робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку, що відповідає змісту ст. 116 ЖК України.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Крім того, частиною 4 статті 174 ЦПК України, встановлено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

У зв'язку з наведеним суд вважає, за можливе вимоги позивача визнати обґрунтованим та задовольнити.

Також з відповідача на користь позивача, необхідно стягнути суму судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп. на підставі ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 56, 60, 61, 79, 88, 174, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 116, 157 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перепон в праві користування житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком 56, розташованим за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Коцюбинського.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, з житлового приміщення, розташованого за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Коцюбинського, буд. 56, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, судовий збір на користь держави у розмірі 640 грн. 00 коп. отримувач коштів ГУК у м. Києві /м. Київ/ 22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_4