АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.,

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі: Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» про визнання договору купівлі - продажу дійсним, визнання права власності, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2017 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, заявником подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Заявник зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання на п. 5 ч.1 ст.152 ЦПК України, та додані до заяви про забезпечення позову документи, а саме копію постанови відділу примусового виконання рішень від 01.12.2016 про опис та арешт майна боржника та копію постанови від 21.12.2016 про призначення суб'єкта оціночної діяльності суб'єкта господарювання для участі у виконавчому проваджені. Натомість суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано відомостей щодо перебування спірної квартири під арештом на день подання заяви про забезпечення позову. Вищезазначені обставини свідчать, що суд першої інстанції не дослідив в повній мірі обставини справи стосовно поданої заяви про забезпечення позову та безпідставно не прийняв до уваги докази про накладення арешту на спірну квартиру, які є підставою для забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову

Справа № 755/942/17
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/5667/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник третьої особи ПАТ «Універсал Банк» - Гончар В.М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому, враховуючи положення ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову на будь-якій стадії процесу, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Види забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, як передбачає ч.3 ст.152 ЦПК України.

Судом встановлено, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що в 2003 році вона зі своїм чоловіком ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу продали двокімнатну квартиру в Деснянському районі м. Києва. На дані кошти вони мали намір придбати більшу квартиру в новому будинку. Всі питання щодо купівлі нової квартири вирішувала донька позивача відповідач ОСОБА_2 Для оформлення договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Злагода» позивач передала відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1515000,00 грн., що підтверджується письмовою розпискою. У 2007 році позивач дізналася, що правовстановлюючі документи на спірну квартиру оформлені на ім'я відповідача ОСОБА_2 15.07.2007 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за адресою: АДРЕСА_2, який не був нотаріально посвідчений у зв'язку з погіршенням відносин з відповідачем ОСОБА_2 Проте, 01.12.2016 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було складено постанову про опис та арешт майна боржника, згідно якої накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

28.02.2017 позивач звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов шляхом зупинення продажу арештованого майна, а саме квартири АДРЕСА_3, оскільки вказані постанови державного виконавця створюють для неї загрозу, як власника майна, а саме в користуванні, розпорядженні та володінні вказаною квартирою, до ухвалення судом рішення у справі.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а наведені доводи в заяві є лише припущеннями. Крім того, заявником також не надано відомостей щодо перебування спірної квартири під арештом на день подання заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб.

Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це

Разом з тим, виходячи з наведених положень процесуального закону, застосування заходів забезпечення позову не є обов'язком суду, вказане питання вирішується на розсуд суду з урахуванням прав всіх учасників судового розгляду і при наявності реального спору і реальної загрози невиконання рішення суду.

В даній справі позивач просить про визнання дійсним договору, який укладений з недодержанням встановленої для нього форми. Натомість заходи забезпечення позову направлені на перешкоду виконання іншого судового рішення.

На момент постановлення оскаржуваної ухвали позивачем не доведено, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наведенні апелянтом доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення процесуального права, які привели, або могли призвести до неправильного вирішення питання. Доводи апеляційної скарги про наявність в матеріалах справи доказів про арешт майна боржника висновків суду про відсутність таких доказів на момент звернення не спростовують, оскільки з моменту винесення постанови державним виконавцем і до звернення до суду із заявою про забезпечення позову проміжок часу становить більше 2-х місяців. А тому вказані позивачем докази не можуть свідчити як про дійсність арешту станом на час звернення із заявою, так і про належність цього майна стороні у цій справі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2017 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: