АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Ківшар А.Р.

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТТОЙС», третя особа ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» про стягнення з відповідача суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн. завданої, у зв'язку зі смертю рідного сина позивача ОСОБА_6 та відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого щомісячні платежі у розмірі 2 448,94 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.11.2016 позовні вимоги залишено без задоволення.

Справа № 754/6753/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2052/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог. Посилається на порушення судом матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що при розгляді справи суд першої інстанції не врахував, що існує розбіжність в назві та змісті наказів 17-А від 20.07.2012 за підписом директора позивача, а додана копія договору оренди легкового автомобіля нотаріально не посвідчена, тому останній є нікчемним та не є належним доказом у справі в зв'язку з чим прийшов до висновку про те, що ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» є належним відповідачем по справі. Зазначив про упередженість суду стосовно позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи було встановлено, що винна у ДТП особа - ОСОБА_5управляв автомобілем, який на той час не належав ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» та в поза робочий час, а тому позивачем не були доведені ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 22.05.2014 приблизно о 16:55 ОСОБА_5, керуючи технічно справним автомобілем «Рено», д.н.з. НОМЕР_1 на проїзній частині вул. Закревського зі сторони вул. Драйзера в напрямку вул. Самбурова в м. Києві порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 18.4 ПДР, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_6, що переходив проїзну частину зліва-направо відносно руху автомобіля «Рено» та перед яким зменшив швидкість автомобіль ЗАЗ, що рухався у сусідній смузі зустрічного напрямку, не зменшив швидкість руху свого автомобіля аж до його зупинки, продовжив рух, не переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого на нерегульованому пішохідному переході здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги 30.05.2014 (а. с. 39).

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1, зазначив, що йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях, погіршення стану здоров'я, необхідності здійснення витрат на лікування, крім того його було визнано потерпілим в кримінальному провадженні. Крім того, він є пенсіонером, непрацездатною особою, перебував на утриманні свого сина і вважає, що відповідач повинен також довічно відшкодовувати йому шкоду в розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого - його сина з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають право на відшкодування шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині щомісячних платежів в зв'язку зі втратою позивачем годувальника.

Відповідно до ч. 1, ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується: 1) дитині- до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту- до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом,- довічно; 3) інвалідам- на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого,- до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого,- протягом п'яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Відповідно дост. 202 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатним і потребують матеріальної допомоги.

Таким чином, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом,- довічно.

Матеріали справи свідчать, що позивач ОСОБА_1 є пенсіонером, в зв'язку з чим має право на вищезгадане відшкодування.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повґязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обґєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідальність у таких випадках має нести винна в завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи людина, яка керувала автомобілем та з вини якої сталася ДТП. Тобто,якщо особа під час керування автомобілем має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на нього, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п.2.2 Правил дорожнього руху).

Не визнається володільцем джерела і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляла джерелом в силу виконання своїх трудових обовґязків перед володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 1172 ЦК України відповідальність юридичної або фізичної особи за дії працівника виникає лише за умови, що особа, з вини якої завдана шкода, перебуває з цими організаціями (особами) у трудових відносинах і шкода завдана нею під час виконання трудових (службових) обов'язків (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року).

На підставі викладеного можливо зробити висновок, що при розгляді вказаної справи позивач повинен був довести суду, що вказаний вище автомобіль було передано ОСОБА_5, у зв'язку з виконанням ним обов'язків за трудовим договором і що вказане ДТП відбулося під час виконання винною особою своїх трудових обов'язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Матеріали справи свідчать про те, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2015, який набрав законної сили, ОСОБА_5визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Стягнуто з останнього на користь КМКЛШД 3 641,71 грн. та на користь потерпілої моральну шкоду в розмірі 250 000,00 грн. (а. с. 20-26). Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 23.03.2016 вирок Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2015 залишено без змін (а. с. 27-37). Винний ОСОБА_5 на час вчинення вищевказаної ДТП працював комерційним директором ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС».

Позивач по справі ОСОБА_1 (батько померлого) був визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні, проте цивільний позов на стадії розгляду справи ним не заявлявся.

Будь-яких даних про те, що вказана подія відбулася в зв'язку з керуванням ОСОБА_5 автомобілем, який належав на той час відповідачу по справі, а ні вирок суду першої інстанції, а ні ухвала суду апеляційної інстанції не містять.

Більш того, при розгляді справи було встановлено, що вказаний автомобіль на підставі наказу №17-А був переданий третій особі в оренду (а. с. 106). Доказів про те, що вказана передача автомобіля відбулася у зв'язку з виконанням ОСОБА_5 своїх трудових обов'язків в судах не встановлено.

Крім того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що наказом №16 Директора ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» від 31.01.2014 встановлено ОСОБА_5 з 01.02.2014 індивідуальний графік роботи, а саме - у понеділок з 8-00 до 19-00, з четверга по п'ятницю з 8-00 по 16-30 (а. с. 226-227).

Враховуючи те, що вищезгадане ДТП відбулося 22.05.2014 приблизно о 16:55 ОСОБА_5, тобто у неділю, колегія суддів вважає встановленим, що на час його скоєння винна особа не виконувала обов'язку за трудовим договором.

На підставі викладеного колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову щодо відшкодування матеріальної шкоди - правильними.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у стягненні моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як роз'яснив Верховний Суд України в п. 3 Постанові Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Протиправна поведінка особи, яка завдала моральної шкоди, може полягати у: завданні каліцтва або іншого ушкодження здоров'я; протиправної поведінки щодо членів сім'ї чи близьких родичів потерпілого; знищенні чи пошкодженні майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також обов'язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою особи.

Так, незалежно від вини моральна шкода відшкодовується, якщо шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, її відшкодування здійснюється за правилами ст. 1187 ЦК.

Пунктом 8 вищезазначеної Постанови визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою він перебуває в трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

З урахуванням того, що вищезгадані обставини при розгляді справи в суді невстановлені, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в стягненні моральної шкоди з ТОВ «ПЛАНЕТТОЙС» вірними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи по суті суд безпідставно не врахував позицію позивача, колегія суддів вважає необґрунтованою, оскільки вказані обставини не підтверджуються матеріалами справи.

Посилання в апеляційній скарзі на упередженість суду першої інстанції щодо позивача також не тягнуть за собою зміну або скасування рішення суду першої інстанції , оскільки не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в порядку апеляційного провадження . Колегія суддів неодноразово оголошувала перерву у слуханні справи для того, щоб у відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України, забезпечити повноту та всебічність її розгляду та витребувала у відповідача додаткові докази, які стосувалися належності вищезгаданого автомобіля та з'ясуванню обставин скоєння зазначеної ДТП, але факт того, що ОСОБА_5 керував вказаним авто під час виконання ним службових обов'язків не встановлено.

Таким чином, доводи викладені в позовній заяві колегія суддів вважає припущеннями позивача, на підставі яких суд не може робити висновки.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства мали місце, але, враховуючи правильність вирішення судом справи по суті, колегія суддів вважає їх такими, що не є підставою для зміни або касування рішення суду першої інстанції.

За наведених обставин,висновки суду відповідають вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Враховуючи вищевикладене та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк