Ухвала

іменем україни

24 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_5 про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ПАТ «Банк Національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про зобов'язання вчинити дії, посилаючись на те, що 12 листопада 2012 року між ПАТ «Банк Національний кредит» та ОСОБА_5 укладено договір банківського вкладу № 111206-ДР-06.

Відповідно до умов депозитного договору банк прийняв від відповідача грошову суму в розмірі 100 тис. грн та зобов'язався повернути відповідачу депозит та проценти за користування депозитом на умовах та в порядку, передбаченими договором.

Проведеною перевіркою договору про внесення змін від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу від 12 листопада 2012 року № 111206-ДР-06, укладеного між відповідачем та позивачем, було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 39 225 грн 67 коп.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Банк Національний кредит» просило зобов'язати ОСОБА_5 повернути банку грошові кошти в розмірі 39 225 грн 67 коп. та судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ «Банк Національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що 12 листопада 2012 року між ПАТ «БанкНаціональний кредит» та ОСОБА_5 укладено договір банківського вкладу № 111206-ДР-06, відповідно до умов якого банк прийняв від відповідача грошову суму в розмірі 100 тис. грн та зобов'язався повернути відповідачу депозит та проценти за користування депозитом на умовах та в порядку, передбаченими договором.

Відповідно до п. 2.2 депозитного договору та додаткової угоди від 20 лютого 2015 року депозит було розміщено з 12 листопада 2012 року до 05 березня 2016 року.

Згідно з п. 2.3 депозитного договору та додаткової угоди банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22 % річних.

Згідно з п. 3.5 договору вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору, повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику.

Пунктом 3.6 договору передбачено, що банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника № НОМЕР_1, відкритий у ПАТ «Банк Національний кредит», код банку 320702.

У випадку розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (п. 3.7 депозитного договору).

15 травня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору від 12 листопада 2012 року № 111206-ДР-06 та виплати суми депозиту і нарахованих відсотків на рахунок № НОМЕР_1 в гривнях.

15 травня 2015 року між банком та відповідачем було укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу від 12 листопада 2012 року № 111206-ДР-06, згідно з умовами якого сторони вирішили та встановили викласти п. 3.7 договору в редакції, відповідно до якої у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22 % річних.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «БанкНаціональний кредит», згідно з яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 серпня 2015 року № 159 та на виконання постанови Правління Національного Банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука В.В.

Таким чином, рішення про віднесення ПАТ «БанкНаціональний кредит» до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації банку прийнято після укладення спірного договору.

Листом від 27 листопада 2015 позивач повідомив відповідача про віднесення укладеного між ними договору про внесення змін від 15 травня 2015 року № 1 до нікчемних правочинів з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону, у зв'язку із незастосуванням позивачем перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою під час розірвання договору вкладу за ініціативою вкладника, що, на думку позивача, потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 39 225 грн 67 коп. У зв'язку із викладеним, відповідачу було запропоновано повернути позивачу грошові кошти у розмір 39 225 грн 67 коп., після чого позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, не доведені.

Посилання позивача на норми ст. 38 Закону України ««Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» для визначення укладеного між сторонами додаткового договору нікчемним суд вважав необґрунтованим, оскільки зазначена норма лише наділяє уповноважену особу правом перевірки на предмет виявлення серед договорів нікчемних.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, також зазначав, що доводи апеляційної скарги про те, що банк за умовам додаткової угоди від 15 травня 2015 року № 1 відмовився від власних майнових вимог є хибними, оскільки фактично сторони дійшли згоди щодо виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, тим самим усунувши дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін. Крім того, проценти за депозитним вкладом за своєю правовою природою є винагородою вкладника за користування банком його коштами. Тобто, збільшуючи чи зменшуючи проценти за депозитним договором сторони на свій розсуд визначали винагороду вкладнику, а не зменшували майнові вимоги.

Виходячи з теорії права, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Банк Національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко