АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2017 року,

встановила:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у березні 2017 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зазначало, що між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 11 липня 2008 року № CVBHA5, за яким публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зобов»язалося надати кредит в розмірі 18596 доларів США 53 центи на строк до з 10 липня 2008 року по 10 липня 2013 року.

Виконання зобов»язання забезпечено договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки від 10 липня 2008 № CVBHA5.

Вказувало, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за

договором між відкритим акціонерним товариством комерційним

Справа №713/443/17

Провадження №22-ц/794/816/2017 Головуючий в суді 1 інстанції Кибич І.А.

Категорія 19/27 Доповідач Н.Ю. Половінкіна

банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року № CVBHA5 заборгованість за кредитом в сумі 9994 долари США 24 центи, відсотками в сумі 1328 доларів США 81 цента, комісією в сумі 1004 долари США 22 центи, пенею в сумі 428 доларів США 85 центів, штрафом фіксована частина в сумі 31 долар США 33 центів, процентна складова в сумі 637 доларів США 81 цент солідарно.

Посилаючись на невиконання зобов»язання та направлення ОСОБА_1, ОСОБА_2 21 лютого 2017 року вимоги про виконання зобов»язання, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 відсотки в сумі 1908 доларів США 46 центів, комісію в сумі 2000 доларів США солідарно.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2017 року позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року № CVBHA5 відсотки в сумі 1908 доларів США 46 центів, що еквівалентно 50127 грн. 60 коп. солідарно.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2017 року змінити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення комісії в сумі 2000 доларів США скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення комісії, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.526, ч.1,2 ст.553, ч.1 ст.1054 ЦК України та, встановивши невиконання зобов»язання за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року № CVBHA5, вважав, що з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 підлягають стягненню відсотки в сумі 1908 доларів США 46 центів солідарно.

Відмовляючи у стягненні з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» комісії в сумі 2000 доларів США, суд першої інстанції послався на ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та зазначив, що договір не містить інформації про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» не надано розрахунок.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалено з порушенням наведених норм.

За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Встановлено, що між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 11 липня 2008 року № CVBHA5.

Виконання зобов»язання забезпечено договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки від 10 липня 2008 № CVBHA5.

На підставі ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення зобов»язання, забезпеченого порукою, передбачені ст.554 ЦК України.

Згідно зі частинами 1 та 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Предметом позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останнє просило ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року № CVBHA5 за відсотками в сумі 1908 доларів США 46 центів, комісією в сумі 2000 доларів США солідарно.

Звертаючись до суду з позовом, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» обставинами, якими обґрунтовувало свої вимоги, зазначало виникнення заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року № CVBHA5, що складається з кредиту в сумі 9994 долари США 24 центи, відсотків в сумі 1908 доларів США 46 центів, комісії в сумі 3237 доларів США 27 центів, пені в сумі 44677 доларів США 85 центів за відрахуванням грошових коштів, яких стягнуто рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2011 року.

Так, рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року № CVBHA5 заборгованість станом на червень 2011 року за кредитом в сумі 9994 долари США 24 центи, відсотками в сумі 1328 доларів США 81 цента, комісією в сумі 1004 долари США 22 центи, пенею в сумі 428 доларів США 85 центів, штрафом фіксована частина в сумі 31 долар США 33 центів, процентна складова в сумі 637 доларів США 81 цент солідарно.

Отже, період невиконання ОСОБА_1 умов договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року №CVBHA5 слід визначати з моменту настання строку погашення чергового платежу протягом з липня 2011 року.

Разом з тим публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у березні 2017 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Окрім цього, частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 13.11 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року №CVBHA5 встановлено строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки тривалістю 5 років.

Так як збільшення строку позовної давності є складовою частиною укладеного між сторонами договору, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про застосування строку позовної давності в один рік щодо стягнення неустойки.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Водночас, Верховний Суд України у правовому висновоку у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15 зазначив, оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз.1, 2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-738цс15.

До матеріалів справи приєднана заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення (а.с.45-46).

Відповідно розрахунку заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року №CVBHA5 встановлено невиконання зобов»язання з сплати відсотків з липня 2011 року по лютий 2017 року в сумі 1908 доларів США 46 центів, з сплати комісії з лютого 2012 року по лютий 2017 року в сумі 2000 доларів США.

У такому разі судом першої інстанції відмовлено у застосуванні строку позовної давності на порушення норм матеріального права.

На підставі статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, у разі якщо договором не встановлений розмір процентів після спливу строку дії договору, можна зробити висновок, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2322цс16 від 09 серпня 2017 року.

Напідставі п.16.1.5 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року №CVBHA5 дата повернення грошових коштів 10 липня 2013 року.

Враховуючи той факт, що договором не встановлено розмір процентів після спливу вищезазначеного строку, розмір процентів після 10 липня 2013 року слід визначення на рівні облікової ставки Національного банку України.

Однак зазначена норма закону залишилася поза увагою суду першої інстанції.

Тому судове рішення в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення відсотків підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

З урахуванням розрахунку заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року №CVBHA5 за період з березня 2012 року по березень 2017 року підлягають стягненню з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відсотки в сумі 846 доларів США 38 центів.

Не можна погодится з доводами ОСОБА_1, на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо припинення поруки.

У статті 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно правового висновку Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

За змістом п.11договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки від 10 липня 2008 № CVBHA5 договір діє до повного виконання зобов»язань за кредитним договором.

На підставі п.12 наведеного договору поруки припиняється після закінчення п»яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

За змістом правової позиції, яка висловленої Верховним Судом України в постанові від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16 відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України).

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини 4 ст. 559 ЦК України немає.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про право кредито публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на задоволення вимог до поручителя.

Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Водночас колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно якої нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Підпунктом «б» п.16.1.7 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року №CVBHA5 передбачено сплату інших платежів на користь банку, зокрема, винагороди за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,6% від суми виданого кредиту.

На підставі ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом ч. 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

З огляду на те, договір що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року №CVBHA5 не оспорюється в частині сплати комісії, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення комісії на порушення норм матеріального права.

Застосовуючи правову позицію, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746 ці16, за змістом якої незаконною є сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що перегляду підлягала справа за позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання договору недійсним в частині сплати комісії.

Тому судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення комісії підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

На підставі розрахунку заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 липня 2008 року №CVBHA5 за період з березня 2012 року по березень 2017 року слід стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» комісію в сумі 1785 доларів США 28 центів солідарно.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 липня 2017 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» комісії скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення комісії задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» комісію в сумі 1785 доларів США 28 центів, що становить 46568 грн. 33 коп. солідарно.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 липня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відсотків в сумі 1908 доларів США 46 центів, що еквівалентно грошовим коштам в сумі 50127 грн. 60 коп. солідарно змінити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відсотки в сумі 846 доларів США 38 центів, що становить 22067 грн. 58 коп. солідарно.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис (Половінкіна Н.Ю.)

Судді - підписи (Кулянда М.І., Одинак О.О.)

З оригіналом згідно: