АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/2853/17 Головуючий 1-ї інстанції Нестайко Ю.В.
Справа № 617/1873/13-ц Доповідач: Довгаль А.П.
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Довгаль А.П.

суддів - Коваленко І.П., Костенко Т.М.,

при секретарі - Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1. Вирішити питання про судові витрати.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що 01.06.2005року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Вовчанського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №177. У період шлюбу, а саме 18.10.2007року за спільні сумісні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Корнєвою І.Ю. за реєстровим №4932. Право встановлюючи документу та державна реєстрація права власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем. Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 23.08.2013року шлюб між ними розірвано. На підставі положень ч.1 ст.60 СК України позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири в порядку поділу майна між колишнім подружжям.

08.01.2014року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просила визнати спірну квартиру її особистою приватною власністю.

Свої зустрічні вимоги мотивує тим, що квартира АДРЕСА_1 була куплена нею за її особисті кошти, частину з яких - 60 000,00грн. вона отримала від продажу належної їй на праві особистої приватної власності однокімнатної квартири, яка була придбана в 2004 році, тобто до шлюбу з ОСОБА_2 а частину грошей на придбання спірної квартири в сумі 10 000,00дол. США подарував їй батько - ОСОБА_4

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Зустрічний позов не визнав, заперечуючи проти його задоволення, пояснив, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти. На той час ОСОБА_2 мав постійну роботу і заробіток. Окрім того, упродовж тривалого часу він займається веденням підсобного господарства, тримає велике поголів'я свиней, яких вирощує та продає.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 первісний позов не визнала, свій зустрічний позов підтримала і просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначивши, що на час купівлі спірної квартири ОСОБА_2 працював сторожем та отримував заробітну плату приблизно в розмірах 4-5 тисяч гривень на рік, вона ж отримувала приблизно 20 000,00грн. на рік. У 2007 році вона продала належну їй однокімнатну квартиру за 16 000,00дол. США. Її батько пообіцяв дати їй ще 10 000,00дол. США, щоб вистачило на купівлю квартири. Оскільки у неї не було можливості відразу поїхати до нього за грошима, т.я. він проживає в іншому районі Харківської області, тому вона змушена була взяти кредит у Банку «Аваль» в сумі 49 735,00грн. Коли батько передав їй гроші, вона одразу погасила цей кредит.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У зустрічному позові ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 12 375,00грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, її зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неналежну оцінку наданим сторонами доказам. Зокрема вказує, що при вирішенні спору суд взяв за підставу докази, які надані зі сторони ОСОБА_2, не надавши належної правової оцінки її доказам. Окрім того, стягуючи витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00грн., суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні докази про кількість годин, які затрачені для надання правової допомоги представником позивача та докази на підтвердження оплати правової допомоги ОСОБА_2 у зазначеній сумі та отримання цієї оплати ОСОБА_5, тобто відсутня платіжна квитанція.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 у частині визнання за ним право власності на 1/2 частину квартири, та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання квартири її особистою власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира є спільної сумісною власністю подружжя, оскільки набута в період шлюбу сторін.

Так, судовим розглядом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.12.2005р. по 23.08.2013р.

В період їхнього шлюбу - 18.10.2007року на ім'я ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Корнєвою І.Ю. (далі - ПН ВРНО ХО) за реєстровим №4932, була придбана двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1. Продаж квартири за домовленістю сторін - покупця ОСОБА_1 та продавців ОСОБА_6, ОСОБА_7 вчинено за 115 000,00грн. При цьому відповідно до умов договору сума 60 000,00грн. продавці отримали від покупця на момент підписання цього договору, а залишок суми в розмірі 55 000,00грн. покупець зобов'язався передати в строк до 22.10.2007р. Згідно заяви ОСОБА_6, посвідченої ПН ВРНО ХО Корнєвою І.Ю. за реєстровим №4935, ОСОБА_1 здійснила готівкою розрахунок, сплативши всю суму - 115 000,00грн. за цим договором.

Як свідчать матеріали справи ОСОБА_2 18.10.2007р. надав приватному нотаріусу Корнєвій І.Ю. заяву про свою згоду на придбання його дружиною ОСОБА_1 на спільні сумісні кошти спірної двокімнатної квартири.

19.10.2007р. ОСОБА_1 з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», тобто вже після придбання спірної квартири, уклала кредитний договір №014/2027/74/93995, згідно до умов якого отримала кредитні кошти на споживчі цілі в розмірі 49 735,00грн., які зобов'язалася сплатити до 19.10.2022року. У цей же день - 19.10.2007р. нею укладено іпотечний договір №014/2027/74/93995/1, предметом якого була квартира АДРЕСА_1.

Однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_1 на праві особистої власності, за договором купівлі - продажу від 21.12.2007р., посвідченого державним нотаріусом Вовчанської державної нотаріальної контори Харківської області Ворона Г.В. за реєстровим №4686, відповідач продала ОСОБА_10 за 23 000,00грн.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 26.01.2016р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.04.2016р., ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_10 про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу квартири від 21.10.2007р., а саме щодо продажу квартири за 23 000,00грн. та в частині визнання цього договору купівлі-продажу укладеного за продажною ціною 80 000,00грн.

Згідно з ч.2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до положень ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Колегія суддів погоджується з доводами суду, що належна ОСОБА_1 однокімнатна квартира була продана нею вже після придбання спірної двокімнатної квартири та сплати її повної вартості, дійшовши правомірного висновку, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як майно, набуте за час шлюбу.

Судом обґрунтовано не взято до уваги твердження ОСОБА_1 стосовно дарування їй батьком 10 000,00дол. США, оскільки з цього приводу належних і допустимих доказів не надано, т.я. такий правочин повинен бути укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений.

Згідно ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що у суду не було законних підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000,00грн. - за надання правової допомоги.

Відповідно до п.2) ч.3 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, зокрема і витрати на правову допомогу.

Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом справ, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006р. №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Згідно з додатком до зазначеної постанови граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі, у випадку якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється з огляду на те, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має права на надання правової допомоги.

Суд першої інстанції на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув та не з'ясував, чи є ОСОБА_5 фахівцем у галузі права. З матеріалів справи вбачається, що він діяв на підставі договору доручення «Про надання юридичної допомоги» від 15.12.2013р. (а.с.52 том 2) та на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 13.12.2016р. (а.с.98 том 2). При цьому згідно акту прийому передачі фінансових коштів від 20.12.2013р. довіритель передав йому кошти в сумі - 5 000,00грн, за аналогічним актом від 10.02.2016р. передав - 10 500,00грн., за актом від 10.04.2016р. передав - 2 600,00грн., тобто на загальну суму 18 100,00грн. Однак, жодної платіжної квитанції з цього приводу матеріали справи не містять.

За таких обставин, законних підстав для стягнення правової допомоги в розмірі 12 000,00грн. не малося, а тому рішення в частині суми стягнутих судових витрат підлягає зміні, а саме зменшення його розміру з 12 375,00грн. до 375,00грн., тобто до суми судового збору, який сплачено при подачі позовної заяви.

Згідно п.4) ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.2), 309ч.1п.4), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року змінити: зменшити розмір стягнутий судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 12 375,00грн. до 375,00грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -