АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 435/6728/12 22-ц/774/790/К/17
Справа № 435/6728/12 Головуючий у 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/790/К/17 суддя Борис О.Н.
Категорія - 46 (ІІІ) Суддя - доповідач Зубакова В.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П.,Бондар Я.М.

за участю секретаря: Борщ А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про встановлення факту проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної часткової власності, визнання договору купівлі-продажу гаражу недійсним, визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля та поділ спільно нажитого майна.

Особи, що беруть участь у розгляді справи:

відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6,

позивач ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної часткової власності, визнання договору купівлі-продажу гаражу недійсним, визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля та поділ спільно нажитого майна, посилаючись на те, що з 03 вересня 1977 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 Їхня сім'я від початку її створення і по теперішній час проживала і проживає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, вона та відповідач ОСОБА_1 за сумісні кошти придбали автомобіль Москвич М-412 ИЕ, шляхом укладення письмового договору купівлі-продажу у виді розписки, вчиненого 14 червня 2005 року без нотаріального посвідчення між продавцем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_1

29 серпня 1996 року вона та відповідач ОСОБА_1 розлучились, однак після розірвання шлюбу залишилися проживати у вищевказаній квартирі, вели спільне господарства та спільний бюджет, їхні речі залишалися в квартирі, а 26 грудня 2008 року ними було придбано автомобіль РЕНО МЕГАН II, який було зареєстровано на ім'я відповідача ОСОБА_1, а в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу було вказано її як особу, що має право на керування автомобілем.

24 квітня 2009 року вона вдруге зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_9, а 15 жовтня 2009 року вони з чоловіком придбали розбірний металевий гараж у відповідача ОСОБА_3 за письмовим договором купівлі продажу від 15.10.2009 року за 9000 грн., який відповідач ОСОБА_1 15 лютого 2012 року продав відповідачу ОСОБА_10 за 5000 грн., на що вона, як дружина, згоди не давала та не знала про існування цього правочину, у зв'язку з чим такий договір є недійсним.

Також, під час їхнього шлюбу, у ТОВ ВТФ «Авиас» було придбано картку НОМЕР_3, видану на ім'я позивача ОСОБА_1, для придбання бензину марки А-92, на якій станом на 01.04.2012 року залишалось коштів в сумі 8325 грн. 46 коп. на отримання 876,52 літра бензину, тому вона як дружина має право на половину цих коштів.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, в останній редакції позовної заяви (т. 2 а.с. 144-153), просила суд: встановити факт її проживання однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_1, як чоловіка та жінки, що не перебувають в шлюбі між собою, в період з 29.08.1996 року по 23.04.2009 року, визнати договір купівлі продажу автомобіля Москвич М-412 ИЕ, 1989 року випуску, колір липа зелена, р/н НОМЕР_1, вчинений 14 червня 2005 року без нотаріального посвідчення між продавцем - відповідачем ОСОБА_7 і відповідачем ОСОБА_1 дійсним та визнати право власності на цей автомобіль за відповідачем ОСОБА_1, визнати спільною сумісною власністю її та відповідача ОСОБА_1 зазначений автомобіль Москвич М-412 ИЕ та автомобіль РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, колір сірий, р/н НОМЕР_2, визначивши їхні частки в цих автомобілях рівними та такими, що складають 1/2 частку кожного, оскільки ці автомобілі були придбані під час їхнього сумісного проживання, розділити ці автомобілі між нею та відповідачем ОСОБА_1 наступним чином: автомобіль Москвич М-412 ИЕ залишити відповідачеві ОСОБА_1, стягнувши з нього на її користь половину вартості цього автомобіля в розмірі 3000 грн. (згідно висновку експерта автотоварознавця №250/13 від 01.10.2013 року загальна вартість автомобіля складає 6000 грн.), а також залишити відповідачеві ОСОБА_1 автомобіль РЕНО МЕГАН II, стягнувши з нього на її користь половину вартості цього автомобіля в розмірі 93604 грн., прийнявши до уваги висновок експерта автотоварознавця від 26.02.2015 року, коли загальна вартість автомобіля складала 187207 грн. 84 коп., визнати договір купівлі продажу металевого розбірного гаражу, вчиненого між відповідачем ОСОБА_1 та покупцем - відповідачем ОСОБА_4 15 лютого 2012 року недійсним та повернути сторони в первісний стан, оскільки цей правочин було вчинено без її згоди як співвласника, оскільки гараж було придбано в зареєстрованому шлюбі, і її частка як дружини складає 1/2 частку вартістю 4500 грн. (гараж було придбано за 9000 грн.), розділити цей гараж, залишивши його в користуванні відповідача ОСОБА_1 та стягнути з нього на її користь 1/2 частину вартості гаражу в розмірі 4500 грн., розділити залишок коштів для придбання бензину в розмірі 876,52 літра марки А-92 станом на 01.04.2012 року на суму 8325 грн. 46 коп. за карткою НОМЕР_3, виданою ТОВ ВТФ « Авіас» на ім'я відповідача ОСОБА_1, стягнувши з нього 1/2 частину від суми залишку коштів в розмірі 4162 грн. 73 коп., а також стягнути з відповідача ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в загальній сумі 7186 грн. 64 коп.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 січня 2017 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як чоловіка та жінки, що не перебувають в шлюбі між собою, в період часу з 29.08.1996 року по 23.04.2009 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, сірого кольору, р/н НОМЕР_2, визнавши, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в цьому автомобілі є рівними та складаються з 1/2 його частки.

Розділено автомобіль РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, сірого кольору, р/н НОМЕР_2, наступним чином: залишено ОСОБА_1 у власності зазначений автомобіль та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину вартості автомобіля, що становить 67233 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4599 грн. у відшкодування понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права. Так, допитані судом свідки з боку позивача не були у квартирі ОСОБА_1 у спірний період та про спільне проживання повідомили зі слів позивача, тоді як свідок ОСОБА_11, який був частим гостем відповідача, підтвердив, що між сторонами не було відносин притаманних подружжю. При цьому, відповідач зазначив, що у період з 29.08.1996 року по 23.04.2009 року він самостійно прибирав у квартирі, ремонтував одяг, готував їжу, тощо.

Також, зазначає, що суд не вірно визначився із джерелом походження коштів, за які було придбано спірний автомобіль, та не взяв до уваги, що автомобіль РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, він придбав особисто за кошти отримані ним, як опікуном рідної тітки при продажі котеджу.

Крім того, вважає, що при визначенні загальної вартості автомобіля, суд мав би врахувати вартість газобалонної установки 15 200,00 грн., яка була придбана ним за власні кошти вже після подачі позовної заяви.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині, оскільки, згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_12, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_2, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, що 03 вересня 1977 року відділом ЗАГС Саксаганського РВК м. Кривого Рогу за актовим записом №684 було зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5

29 серпня 1996 року шлюб між сторонами було розірвано, а 24 квітня 2009 року сторони вдруге зареєстрували свій шлюб.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог ОСОБА_2 є встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, які не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі у період з 29.08.1996 року по 23.04.2009 рокута, діючи на свій розсуд, не врегулювали свої відносини відповідно до закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки у період з 29.08.1996 року по 23.04.2009 року, суд першої інстанції виходив з доведеності цих позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з наступних підстав.

Так, Кодекс про шлюб та сім'ю України (ст.ст. 2, 6, 6-1, 12, 13), який діяв до 01.01.2004 року, установлював, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей, тільки такий шлюб породжує права і обов'язки подружжя, час виникнення цих прав і обов'язків визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану; при здійсненні прав і виконанні обов'язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів.

Відповідно до Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, сім'я створюється на підставі шлюбу, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 ч.ч. 2, 4); особи, які проживають однією сім'єю, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі (ст. 9 ч. 2); шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ст. 21 ч.ч. 1, 2); державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства (ст. 27 ч. 1); якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 ч. 1).

До набрання чинності СК України, тобто до 01.01.2004 року, правовий інститут проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений. Цивільний процесуальний кодекс України (в редакції 1963 р.) передбачав можливість встановлення судовим порядком як факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (ст. 271, ст. 273 ч. 1 п. 5), а Верховний Суд України в п. 11 Постанови Пленуму від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» свого часу роз'яснив, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану; в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Отже, до 01 січня 2004 року не було передбачено правового механізму встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, які не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі та, діючи на свій розсуд, не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тобто фактичне проживання сторін однією сім'єю без шлюбу між собою у період до 01 січня 2004 року було відсутнє в юридичному розумінні.

Ухвалюючи рішення по суті спору, суд вказаних обставин не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як чоловіка та жінки, що не перебувають в шлюбі між собою, в період часу з 29.08.1996 року по 01.01.2004 року.

Правовідносини сторін щодо встановлення факту проживання чоловіка та жінки, що не перебувають в шлюбі між собою, починаючи з 01 січня 2004 року було врегульовано на законодавчому рівні Сімейним кодексом України.

Так, згідно з ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148цс12від 12 грудня 2012 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

На підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також того, що спірне майно є спільним майном сторін, що проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, яке підлягає поділу між сторонами, позивач посилалася на показання свідків та фотокартки.

У відповідності до вимог ст.212 ЦПК України судом першої інстанції була надана оцінка допитаним у судовому засіданні свідкам і даний результат оцінки суд відобразив у рішенні, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не врахував пояснення свідка ОСОБА_11 колегією суддів відхиляються, оскільки останній у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що про більшість обставин знає саме зі слів ОСОБА_1, який є відповідачем у справі, а тому суд правомірно віднісся критично до його свідчень.

Крім того, пояснення ОСОБА_11 суперечать поясненням свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, які повністю узгоджуються з матеріалами справи та підтверджують ту обставину, що сторони по справі спільно проживали, як подружжя, з 1977 року по 2012 рік, із яких у період з 29.08.1996 року по 23.04.2009 року без реєстрації шлюбу в органах РАЦСу.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем були надані належні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по 23.04.2009 року, які не були спростовані відповідачем, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, у зв'язку з чим позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання у цей період є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів скасовує рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_17 про встановлення факту проживання однією сім'єю, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, у зв'язку з неправильним застосування норм матеріального права та ухвалює нове рішення про часткове задоволенні цих позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що майно (автомобіль), набуте під час спільного проживання сторонами однією сім'єю внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

З вищенаведеної норми витікає, що визнання майнових прав та обов'язків фактичного подружжя здійснюється лише тоді, коли в судовому порядку буде встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Отже, зважаючи на встановлення судом факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в той період, коли набувалося відповідачем спірне рухоме майно, позивач має право на визнання автомобіля РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, сірого кольору, р/н НОМЕР_2,спільною сумісною власністю на підставі ст. 74 СК України.

При цьому, ОСОБА_1, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, не довів факту придбання спірного транспортного засобу за особисті кошти, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині та наголошує на тому, що сімейним кодексом України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, якщо воно набуте ними за час такого проживання, та обов'язок по доведенню належності такого майна або його частки на праві особистої приватної власності одному із них законодавцем покладено на того, хто вважає спірне майно своєю особистою власністю (ст. 57 СК України, ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України), і саме на відповідача (ОСОБА_1Я.) покладено обов'язок доведення своїх доводів, а його усні пояснення не є достовірними доказами їх обґрунтованості і не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна сторін.

Жодного належного та допустимого доказу, у розумінні статті ст. 58,59 ЦПК України, щодо придбання спірного майна за особисті кошти, ОСОБА_1. не надано.

Ухвалюючи рішення про визнання права власності на автомобіль за відповідачем і стягнення з нього компенсації на корись позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач згодна на отримання компенсації, а спільне володіння майном є неможливим з огляду на характер особистих стосунків між сторонами.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1 і. ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України).

Присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України. Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України, частиною другою якої передбачено, що у випадку якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

При цьому слід також врахувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що зобов'язують суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від іншого співвласника грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити таке: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 25 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4 і 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли жоден з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналогічний правовий висновок міститься й у Постанові Верховного Суду України № 6-2811цс15 від 30 березня 2016 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин ч. 5 ст. 71 СК України та фактично припинив право власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні із стягненням на її користь з відповідача компенсації в розмірі в розмірі 67233,00 грн., яку не було попередньо внесено на депозитний рахунок суду, як і не було з'ясовано думку відповідача ОСОБА_1 щодо його бажання виплатити таку компенсацію, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині на підставі 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, у зв'язку з неправильним застосування норм матеріального права, та ухвалення в цій частині нового рішення, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 на підставі ст.ст. 70,74 СК України просила поділити спільне майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, зокрема, автомобіль РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, сірого кольору, р/н НОМЕР_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позовних вимог ОСОБА_2 є поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, а вимога про порядок такого поділу у спосіб вказаний позивачем є змістом позовних вимог. Тому, поділ спірного майна згідно вимог чинного законодавства не є виходом за межі позовних вимог.

Крім того, згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до наведеного вище, спір між сторонами і цій справі підлягає вирішенню шляхом визнання ідеальних часток подружжя в спірному майні без його реального поділу і залишення майна в їх спільній частковій власності, у зв'язку з чим колегія суддів частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна та проводить розподіл автомобіля РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, сірого кольору, р/н НОМЕР_2, шляхом визнання права власності за кожною із сторін на ідеальну частку у майні, тобто по 1/2 частині кожному.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилом ч.1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, судом апеляційної інстанції змінено рішення суду в частині вирішення по суті позовних вимог ОСОБА_2, колегія суддів змінює рішення суду в частині розподілу судових витрат та зменшує їх розмір до 3 428, 49 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 січня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу у період з 29.08.1996 року по 23.04.2009 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як чоловіка та жінки, що не перебувають в шлюбі між собою, в період часу з 01.01.2004 року по 23.04.2009 року.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 січня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про розподіл автомобіля РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, сірого кольору, р/н НОМЕР_2, шляхом його залишення у власності ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини вартості автомобіля - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна задовольнити частково.

Розділити автомобіль РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, сірого кольору, р/н НОМЕР_2, шляхом визнання права власності за кожною із сторін на ідеальну частку у майні.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, сірого кольору, р/н НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля РЕНО МЕГАН II, 2007 року випуску, сірого кольору, р/н НОМЕР_2.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 січня 2017 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір судових витрат, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, з 4 599,00 грн. до 3 428 (трьох тисяч чотириста двадцяти восьми) гривень 49 (сорока дев'яти) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: