Справа №584/1512/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/844/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Хвостика С. Г. , Бойка В. Б.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

на заочне рішення Путивльського районного суду Сумської області від 31 січня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди землі,

в с т а н о в и л а:

05 грудня 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що після смерті батьків вона успадкувала земельну ділянку, площею 2,8952 га, під кадастровим номером :04:002:0924, що розташована на території Новослобідської сільської ради Путивльського району Сумської області. На початку 2013 року на підставі усної домовленості з відповідачами про переоформлення земельної ділянки з метою подальшого укладення договору оренди землі, вона передала правовстановлюючі документи відповідачам і 10 квітня 2013 року надала довіреність на імя ОСОБА_3 на управління та розпорядження всім належним їй майном. 02 лютого 2015 року від її імені, але без її відома, ОСОБА_3 уклала договір оренди землі зі своїм чоловіком - ОСОБА_4 Посилаючись на те, що ОСОБА_3 уклала цей договір оренди в інтересах своєї сімї, а не в її інтересах, а також на те, що відповідачі усунули її від участі у визначенні суттєвих умов договору оренди розміру орендної плати та строку дії договору, просила визнати недійсним договір оренди землі від 02 лютого 2015 року, укладений між нею та ОСОБА_4

Заочним рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 31 січня 2017 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди № 2 від 02 лютого 2015 року земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,8952 га, під кадастровим номером :04:002:0924, яка знаходиться на території Новослобідської сільської ради Путивльського району Сумської області, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 по 275 грн. 60 коп. з кожного, в рахунок повернення сплаченого судового збору.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4 ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просять заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

При цьому доводять, що ОСОБА_6 дала згоду на укладення договору оренди земельної ділянки і ОСОБА_4 набув право оренди земельної ділянки правомірно та відповідно до вимог цивільного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3, як відповідача так і представника відповідача ОСОБА_4, яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7, який проти скарги заперечував, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі довіреності від 10 квітня 2013 року, посвідченої державним нотаріусом Путивльської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованої у реєстрі за № 343, ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_3 управляти та розпоряджатись усім належним їй на праві власності рухомим і нерухомим майном, а також укладати усі не заборонені законом договори щодо управління та розпорядження цим майном (а.с. 8).

02 лютого 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір оренди землі № 2, за умовами якого ОСОБА_6 передала в оренду ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 2,8952 га, під кадастровим номером :04:002:0924, що розташована на території Новослобідської сільської ради Путивльського району Сумської області на строк 25 років, а ОСОБА_4 зобовязався сплачувати до 31 грудня поточного року орендну плату в розмірі 1404 грн. 14 коп. (а.с. 5-7).

Також встановлено, що ОСОБА_6 не підписувала оспорюваний договір оренди землі, а підпис від її імені вчинила ОСОБА_3 на підставі виданої довіреності.

06 серпня 2015 року та 11 вересня 2016 року відповідачі направляли на адресу ОСОБА_6 листи з пропозицією отримати орендну плату за 2015 та 2016 роки за використання її земельної ділянки, а у разі відмови від отримання - повідомити за адресою: вул. Садова, 6 у с. Нова Слобода Путивльського району (а.с. 22-23).

Задовольняючи позов ОСОБА_6 та, визнаючи недійсним договір оренди земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що зміст цього договору суперечить приписам ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки ОСОБА_3, укладаючи договір оренди землі від 02 лютого 2015 року зі своїм чоловіком ОСОБА_4, діяла не в інтересах довірителя ОСОБА_6, а в інтересах своєї сімї, а отже - і у власних інтересах.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно з ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, зокрема, у своїх інтересах.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Однією з підстав недійсності правочину, визначеною ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання стороною у момент його вчинення вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є чоловіком та дружиною. На підставі наданої ОСОБА_6 довіреності, ОСОБА_3 уклала договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого у строкове платне володіння і користування її чоловіка перейшла земельна ділянка ОСОБА_6 З матеріалів справи вбачається, що саме ОСОБА_3 надсилала ОСОБА_6 листа з пропозицією отримати орендну плату, в якому вказувала, що вони з чоловіком орендують її земельні паї (а.с. 23).

Таким чином, судом правильно встановлено, що ОСОБА_3 вчинила правочин від імені особи, яку представляє, у своїх інтересах.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що укладення договору оренди земельної ділянки будь-яких прав та законних інтересів ОСОБА_6 не порушує, передача в оренду земельної ділянки відбулася за ініціативою та згодою позивача, в межах повноважень, передбачених нотаріально посвідченою довіреністю, наданих ОСОБА_3, не спростовують висновків суду про визнання договору недійсним з підстав суперечності цього договору положенням ч. 3 ст. 238 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді від 16 грудня 2016 року було відкрито провадження у справі, призначено попереднє судове засідання, відповідачам направлені копії позовної заяви та доданих до неї документів, копія ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 17-18).

Доводи апеляційних скарг про те, що позивачем до позовної заяви не було додано її копій, а також про те, що відповідачам вони не направлялись, як і не направлялась копія ухвали про відкриття провадження, суперечать матеріалам справи та жодними доказами не підтверджуються.

Колегія суддів вважає необґрунтованими також доводи апеляційної скарги і щодо порушення судом умов проведення заочного розгляду справи та безпідставне не застосування наслідків неявки відповідачів в судове засідання.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства та доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 і представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які на правильність вирішення справи не впливають, підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального права, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Путивльського районного суду Сумської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді -