АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Актабанк» Приходько Юлії Вікторівни на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Актабанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна фінансово-промислова група» про визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Актабанк» (далі - ПАТ «Актабанк») про визнання договору іпотеки недійсним, мотивуючи тим, що 07 червня 2011 року в забезпечення виконання зобов'язань товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна фінансово-промислова група» (далі - ТОВ «Інвестиційна фінансово-промислова група») перед ПАТ «Актабанк» за кредитним договором №01-601 від 07 червня 2011 року було укладено іпотечний договір №01-601/Т та ряд договорів про внесення змін та доповнень до нього, предметом цього договору іпотеки було домоволодіння та земельна ділянка, розташовані в АДРЕСА_1.

Вказувала, що 10 грудня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_4 з метою належного виконання зобов'язань ТОВ «Інвестиційна фінансово-промислова група» перед ПАТ «А-Банк» за кредитним договором №01-601/Т від 07 червня 2011 року та ряду додаткових угод до нього було укладено ще один договір іпотеки, за яким ОСОБА_5 знову передав в іпотеку домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1.

Зазначала, що з 2000 року перебуває з іпотекодавцем у цивільному шлюбі, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, а іпотечне майно є їхнім єдиним житлом.

Посилаючись на те, що під час укладання спірних договорів іпотеки були допущені численні порушення вимог закону та те, що письмової згоди на укладення іпотечних договорів вона, як дружина власника нерухомого майна, не давала, крім того двоє їхніх спільних дітей проживають разом з ними в будинку, переданому в іпотеку, а під час реєстрації спірних договорів від органів опіки та піклування відповідного дозволу нотаріусу надано не було, тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки №01-601/Т від 07 червня 2011 року, укладений між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лещенко О.В., реєстровий номер 848 із договором про внесення змін та доповнень №1 від 13 жовтня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лещенко О.В., реєстровий номер 2111, договором про внесення змін та доповнень №2 від 15 грудня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лещенко О.В., реєстровий номер 3101, договором про внесення змін та доповнень №3 від 28 лютого 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лещенко О.В. реєстровий номер 495, договором про внесення змін та доповнень №4 від 27 листопада 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лещенко О.В., реєстровий номер 4006, та договір іпотеки №01-601/Т/1 від 10 грудня 2013 року, укладений між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лещенко О.В., реєстровий номер 5129, із договором про внесення змін та доповнень №1 від 08 квітня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лещенко О.В., реєстровий номер 1603, припинити іпотеки та скасувати обтяження, накладені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі зазначених договорів, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року та встановити порядок виконання рішення.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Актабанк» Приходько Ю.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» від 17 жовтня 2014 року №11 строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Справа за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Актабанк» Приходько Ю.В. перебуває в провадженні апеляційного суду Дніпропетровської області з 13 грудня 2016 року.

У чергове судове засідання до суду апеляційної інстанції ані позивач ОСОБА_3 ані її представник не з'явилися.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено й в статтях 1-11 ЦПК України.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд справи за клопотанням представника позивача відкладався двічі (а.с.54,59).

На думку колегії суддів, чергова неявка в судове засідання позивача та третє клопотання представника позивача про відкладення розгляду даної справи свідчить про відверте зловживання своїми процесуальними правами, втрату інтересу позивача до свого позову та є її волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК України щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів визнала чергову неявку позивача ОСОБА_3 та її представника в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, а чергове клопотання про відкладення розгляду таким, що не може бути прияйте до уваги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 07 червня 2011 року в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Інвестиційна фінансово-промислова група» перед ПАТ «Актабанк» за кредитним договором №01-601 від 07 червня 2011 року між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір №01-601/Т.

Предметом договору іпотеки від 07 червня 2011 року було домоволодіння та земельна ділянка, розташовані в м.Дніпропетровську по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.17-28).

13 жовтня 2011 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору (т.1 а.с.29-30).

15 грудня 2011 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін та доповнень №2 до іпотечного договору (т.1 а.с.31-33).

28 лютого 2012 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін та доповнень №3 до іпотечного договору (т.1 а.с.34-35), а 27 листопада 2012 року договір про внесення змін та доповнень №4 до іпотечного договору (т.1 а.с.36-37).

10 грудня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_4 з метою належного виконання зобов'язань ТОВ «Інвестиційна фінансово-промислова група» перед ПАТ «Актабанк» за кредитним договором №01-601/Т від 07 червня 2011 року та ряду додаткових угод до нього було укладено ще один договір іпотеки, за яким ОСОБА_5 знову передав в іпотеку домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.38-49).

08 квітня 2014 року між ПАТ «Актабанк» та іпотекодавцем ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору (т.1 а.с.50-51).

Також судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.12), та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.13).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено перебування іпотекодавця ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах та проживання у будинку, переданому в іпотеку, їхніх спільних дітей, та зазначив, що укладання спірних іпотечних договорів відбулося без згоди позивача і без відповідного дозволу органу опіки та піклування.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.ст.589,590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду.

Статтями 317,319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2007 року власником домоволодіння, переданого в іпотеку, є ОСОБА_4 (т.1 а.с.14-15). Що підтверджується також і витягом КП ДМБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.16).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ст.ст.572,575,578 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

З текстів спірних договорів іпотеки та ряду додаткових договорів до них вбачається, що іпотекодавець ОСОБА_4, з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору №01-601 від 07 червня 2011 року позичальником ТОВ «Інвестиційна фінансово-промислова група», передав в іпотеку домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01) та земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01).

У пункті 2.1.12. іпотечного договору №01-601/Т від 07 червня 2011 року сторонами зазначено, що предмет іпотеки не знаходиться в спільній власності (т.1 а.с.20).

Також в спірних іпотечних договорах було зазначено, що при їх укладанні прав та законних інтересів осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних, не порушено.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу), крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 2,4 ст.65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Пунктом 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 визначено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити із такого. Положення ст.65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

При оспоренні договору застави (іпотеки), суд має враховувати положення статті 578 ЦК України, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час ухвалення постанови від 12 вересня 2012 року за №6-88цс12, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Також правовою позицією, висловленою Верховним Судом України по справі №6-55цс12 від 19 червня 2013 року, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого із членів подружжя.

Колегія суддів наголошує на тому, що в даному випадку відсутні будь-які підстави для визнання спірних договір недійсним у зв'язку з ненаданням дозволу на їх укладання іншим з подружжя, оскільки іпотекодавець ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з позивачем не перебуває.

Зазначення ОСОБА_3 в позовній заяві того, що спірні договори порушують права та охоронювані законом інтереси їхніх з іпотекодавцем неповнолітніх дітей, також не можуть слугувати підставою для визнання їх недійсними, оскільки спростовуються правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі №6-806цс16 та від 22 червня 2016 року у справі №6-1024цс16 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Так відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку: 1)перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2)враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3)з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (ст.405 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Позивачем не надано будь-яких доказів стосовно проживання в домоволодінні, переданому в іпотеку, дітей, крім того, позивач зареєстрована у будинку, переданому в іпотеку, була лише 14 березня 2014 року (т.1 а.с.8-9), тобто вже після укладання ОСОБА_4 спірних договорів іпотеки.

Згідно до ст.638 України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Спірні іпотечні договори у повній мірі відповідають вимогам закону, а отже відсутні будь-які законні підстави для визнання їх недійсним.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Актабанк» Приходько Ю.В. необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 267 грн.96 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Актабанк» Приходько Юлії Вікторівни задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Актабанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна фінансово-промислова група», про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Актабанк» Приходько Юлії Вікторівни судові витрати в розмірі 267 грн. 96 коп.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.