Справа №489/3147/16-ц 25.05.2017 25.05.2017 25.05.2017
Провадження №22-ц/784/899/17
Єдиний унікальний номер № 489/3147/16-ц
Номер провадження № 22ц/784/899/17
Головуючий у І інстанції Губницький Д.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2017 року місто Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
Головуючого Прокопчук Л.М.,
Суддів Колосовського С.Ю., Ямковою О.О.
Із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,
За участю відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_5, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_6, яка виступає в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зобовязання не чинити перешкоди в користуванні житлом,
В С Т А Н О В И Л А :
У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.
В обґрунтування позову зазначав, що квартира АДРЕСА_1, належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 24 березня 2016 року. В зазначеній квартирі з 2003 року зареєстрована відповідачка та проживає в ній за згодою колишнього власника квартири ОСОБА_6 на підставі усної домовленості між ними про безоплатне тимчасове проживання. Позивач зазначав, що ОСОБА_2 не є власником спірної квартири та не укладала жодних договорів на право користування нею, не узгоджувала можливість проживання в ній в якості тимчасового мешканця, не має інших прав на володіння, користування або розпорядження квартирою. Членом сімї колишнього власника відповідач не була. На неодноразові звернення з вимогою про виселення з квартири та зняття з реєстраційного обліку відповідач не реагує, що перешкоджає йому як власнику реалізувати свої права володіння, користування та розпорядження квартирою.
Зважаючи на викладене, просив усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 з подальшим зняттям її з реєстраційного обліку місця проживання за адресою розташування квартири (а.с. 2-3).
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про зобовязання не чинити перешкоди в користуванні житлом. Свої вимоги мотивувала тим, що позивач набув право власності на квартиру від своєї дружини її колишньої невістки ОСОБА_6, яка дозволила їй проживати в квартирі, купленій за гроші її сина, та зареєструвалась в ній. Вважала, що за нею збережено право на користування спірною квартирою незважаючи на зміну власника (а.с. 63-66).
Ухвалою суду у судовому засіданні 14 вересня 2016 року задоволено клопотання позивача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 (а.с. 41).
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 березня 2017 року позов задоволено частково. Усунено ОСОБА_4 перешкоди в користуванні квартирою № 38 по вул. Квітневій, 4-а в м. Миколаєві, виселивши з неї ОСОБА_2. В задоволенні решти вимог відмовлено. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову. Вирішено питання про судові витрати (а.с.99-101).

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення по справі, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити (а.с.105-109).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач просив залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 24 березня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 511.

Відповідно до п. 1 договору дарування ОСОБА_6 безоплатно передає у власність ОСОБА_4, а він приймає у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, належну дарувальнику на праві приватної власності.

Згідно з п. 2 вказаного договору відчужувана квартира є особистою приватною власністю дарувальника та належить йому на підставі договору № 5275 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Товарній біржі «Нерухомість» 2 січня 2002 року.

Право власності позивача на спірну квартиру також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 вересня 2016 року (а.с. 40).

Сторонами по справі не заперечується той факт, що з дозволу попереднього власника з 2003 року відповідач ОСОБА_2 постійно проживає у спірній квартирі та зареєстрована у ній. Членом сімї колишнього власника ОСОБА_6 відповідачка ніколи не була, разом не проживали і спільне господарство не вели.

Задовольняючи вимоги первісного позову щодо виселення відповідачки з спірної квартири, суд виходив з доведеності та обґрунтованості позову.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з його безпідставності.

Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач ОСОБА_4 посилався на те, що в нього виникла необхідність володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю шляхом вселення у належну йому на праві власності квартиру, проте відповідач перешкоджає у здійсненні права власності, оскільки проживає в квартирі без належних підстав, тому просив усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві власності квартирою шляхом виселення відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 5 листопада 2014 р. у справі N 6-158цс14).

Як встановлено в судовому засіданні відповідач не була і не є членом сімї позивача, проживає в квартирі за згодою колишнього власника ОСОБА_6, членом сімї якої також не була, у звязку з переходом права власності на квартиру до позивача вона втратила право користуватися спірною квартирою.

Обставини того, що членом сімї ОСОБА_6 відповідачка ніколи не була, разом не проживали та спільне господарство не вели, встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.12.2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування квартирою, виселення, яке в апеляційному порядку не переглядалось (а.с. 34).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 30 листопада 2015 року, ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю (а.с. 28-33).

Враховуючи наведене, з доводами скарги, що підстав для виселення відповідача немає, оскільки вона проживає у спірному житловому приміщенні 14 років, вселилась до нього за згодою колишньої власниці квартири, погодитись не можна, оскільки зазначені обставини не є підставами для набуття права проживання в приміщенні, яке їй не належить, а членом сімї власника вона не є.

Задовольняючи позов, суд послався на вимоги ст. 391 ЦК України, якою передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном, тому доводи апеляційної скарги щодо того, що суд не послався на норму закону, вирішуючи позов про виселення, не заслуговують на увагу.

Про вірне застосування судом норм матеріального права при вирішенні позову свідчить п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" , в якому зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння), а також правова позиція сформульована ВСУ у справі N 6-709цс16 від 16.11.2016 року.

У звязку з наведеним, відповідач не є власником спірної квартири, не є членом сімї нового власника, не узгоджувала можливість проживання в якості тимчасового мешканця з новим власником, не набула інших прав на володіння, користування або розпорядження квартирою, а тому не має права користуватися ним. Своїми діями фактом проживання в квартирі та не допуску до квартири позивача - вона чинить перешкоди у здійсненні законному власнику його права щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

Суд прийшов до вірного висновку про те, що відповідачка не є власником квартири, не є членом сімї власника, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом пенсійного віку відповідача та безперервності її проживання у спірній квартирі не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки не стосуються ані предмету спору, ані предмету доказування і не впливають на вирішення питання про виселення за вимогою власника з метою усунення перешкод у здійсненні права власності останнього.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, не спростовують висновків суду першої інстанції, не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду, тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді