АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 603/455/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/789/1005/17 Доповідач - Шевчук Г.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

за участі секретаря - Шмигельська І.З.

за участі представника апелянта ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, інтереси якого представляє ОСОБА_4 на рішення Монастириського районного суду від 27 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, зустрчною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що 21.11.1997 року, між нею та відповідачем було укладено шлюб, під час якого у них народився син ОСОБА_6 Під час їх спільного проживання придбано транспортний засіб марки Mercedes-Benz Vito 111CDI 2004 року випуску, який перебуває у користуванні ОСОБА_3 Відповідач не допускає її до користування спірним атомобілем та розпоряджається ним на власний розсуд. У змінених позовних вимогах просить визнати транспортний засіб марки Mercedes-Benz Vito 111CDI 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3; стягнути з відповідача в її користь грошову компенсацію за 1/2 вартості транспортного засобу марки Mercedes-Benz Vito 111CDI 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; транспортний засіб марки Mercedes-Benz Vito 111CDI 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 залишити у власності відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на транспортний засіб марки Mercedes-Benz Vito 111CDI 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. В обгрунтування вимог вказав, що починаючи з жовтня 2008 року з ОСОБА_5 не проживав та не вів спільного господарства та бюджету. З жовтня 2008 року, він перебував у цивільному шлюбі з іншою жінкою ОСОБА_7 31.05.2009 року, у нього та ОСОБА_7 народилась дочка ОСОБА_8. За спільні кошти із ОСОБА_7 вони 09.06.2009 року в автосалоні «Cars&Cars» в м.Мадрид Іспанія, придбали автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 111CDI 2004 року випуску, який оформлено на нього та поставлено на облік в серпні 2009 року. На підставі вищевказаного просить визнати транспортний засіб марки Mercedes-Benz Vito 111CDI 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 його особистою приватною власністю.

Рішенням Монастириського районного суду від 27 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано транспортний засіб марки Мегсеdеs-Веnz Vito 111СDІ 2004 року випуску, державний номерний знак В04315АО спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 грошову компенсацію за 1/2 вартості транспортного засобу марки Мегсеdеs-Веnz Vito 111СDІ 2004 року випуску, державний номерний знак В04315АО в сумі 112500 грн.

Транспортний засіб марки Мегсеdеs-Веnz Vito 111СDІ 2004 року випуску, державний номерний знак В04315АО залишено у власності ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 1000 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання - відмовлено.

Скасовано захід забезпечення позову обраний ухвалою суду від 05.08.2016 року у виді накладення арешту на транспортний засіб марки Мегсеdеs-Веnz Vito 111СDІ 2004 року випуску, державний номерний знак В04315АО.

ОСОБА_3 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити та задоволити його зустрічний позов посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування вимог вказує на те, що суд помилково вважав спірний автомобіль спільним майном подружжя та придбаний під час шлюбу, оскільки шлюб носив формальний характер. Ним надано достатньо доказів в суд першої інстанції, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти його та ОСОБА_7, з якою він перебував у цивільному шлюбі та вів спільний бюджет.

Представник апелянта в судовому асіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи .

Представник позивачки заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним і обгрунтованим.

Заслухавши доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 21.11.1997 року, сторони уклали шлюб, який зареєстрували в Завадівській сільській раді Монастириського району Тернопільської області, актовий запис №7.

За час шлюбу, у сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії І-ИД №001365, видане Завадівською сільською радою Монастириського району Тернопільської області від 07.07.1998 р.н.).

З копії рішення першої інстанції номер два у м.Махадаонда, по справі №340/19 від 02.12.2014 р., перекладеного з іспанської мови на українську, вищезазначеним іноземним судом винесено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, вирішено стягувати з ОСОБА_3 аліменти на утримання сина в сумі 225 євро щомісячно.

Cпірний автомобіль марки Мегсеdеs-Веnz Vito 111СDІ 2004 року випуску, державний номерний знак В04315АО був придбаний сторонами по справі за час спільного проживання в 2009 році і відчужений ОСОБА_9 в 2016 році.

Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру МВС України у Тернопільській області, автомобіль Mercedes-Benz Vito 111CDI 2004 року випуску, кузов №WDF1983, станом на 04.01.2017 року зареєстровано за громадянином ОСОБА_10, що стверджується наявним у матеріалах справи ксерокопією договору купівлі-продажу 7343/2016/000050 від 03.08.2016 року.

Як вбачається з висновку судової авто товарознавчої експертизи №972/17 від 16.05.2017 року, середня ринкова вартість транспортного засобу марки Mercedes-Benz Vito Combi 111 CDI 2004 року випуску становить 225000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч.1 ст.71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження придбання спірного автомобіля за особисті кошти, відповідач посилався на ті обставини, що з 2008 року припинив шлюбні стосунки з позивачкою та проживав з іншою жінкою і разом з нею придбав спірний автомобіль та в 2009 році у них народилась дитина.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що автомобіль є спільним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частинах у відповідності до положень ст.70 СК України, а надані відповідачем докази не свідчать беззаперечно про те, що саме його особисті клошти були використані на придбання придбання спірного автомобіля.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених обставинах .

Спірний автомобіль подружжя набуло у власність під час шлюбу, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що він є спільним сумісним майном подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що на час придбання автомобіля сторони проживали разом.

Так, з довідки з місця проживання реєстру мешканців муніципалітету, м.Мадрид та довідки про реєстрацію Муніципального реєстру населення муніципалітету Латіна, округ Случе, розділ 132, реєстраційний запис: НОМЕР_2, ОСОБА_3 15.09.2011 року зареєстрований по: вул. Де Ампаро №13, PL2 РТ ІNЗ, за тією ж адресою, що і ОСОБА_5

Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що спірний автомобіль придбаний за його особисті кошти, а тому підставно відмовив в позові. Сам по собі факт народження дитини від іншої жінки не змінює правовий режим майна, набутого у шлюбі, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню.

Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об'єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально.

Незважаючи на те, що, в силу ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, колегія суддів вважає, що, звертаючись до суду з позовом про повернення їй половини виручених коштів від продажу спірного автомобіля, який є спільним сумісним майном сторін, не є порушенням зазначеної норми, оскільки позивачка вправі сама обирати спосіб захисту своїх порушених прав, який узгоджується з вимогами ч.2 ст.16 ЦК України.

При цьому, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, колегія суддів звертає увагу на тому, що позивачка не вимагає визнання недійсним договору відчуження автомобіля третій особі, а лише просить поновити її порушене право шляхом відшкодування на її користь компенсації, що складає 1/2 вартості автомобіля на день його відчуження.

Оскільки відповідач порушив майнові права, які підлягають захисту, позивачка мала право, в силу ст.65 СК, або пред'явити позов про визнання спірного договору відчуження автомобіля недійсним, або, на свій вибір, вимагати стягнення на свою користь з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля, чим вона і скористалась.

Позивачка обрала варіант способу захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з роз'ясненнями викладеними у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже із цього роз'яснення слідує, що в разі незаконного відчуження одним із подружжя спільного майна, не обов'язково визнавати за позовом другого з подружжя цього договору недійсним, оскільки захист майнових прав другого з подружжя може бути вчинене шляхом компенсації йому вартості відчуженої частки майна.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Визначаючи розмір грошової компенсації у сумі за частку позивачки у спільному майні подружжя, суд виходив з висновку судової авто товарознавчої експертизи №972/17 від 16.05.2017 роук. Під час розгляду справи в суді першої інстанції сторони погодились з висновком експерта щодо вартості автомобіля.

За таких обставин, з урахуванням того, що відповідач відчужив автомобіль, без погодження з позивачкою, колегія суддів погоджується з визначеною судом першої інстанції вартістю автомобіля та розміром грошової компенсації позивачці за її частку в сумі 112500 грн.

Разом із тим, суд першої інстанції встановивши, що спірний автомобіль вже проданий відповідачем, помилково виніс рішення про визнання його спільним сумісним майном подружжя та залишення за відповідачем права власності на цей автомобіль, тому колегія суддів в цій частині рішення суду скасовує, відмовляючи в цій частині позовних вимог та в решті рішення суду залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_11 задовольнити частково.

Рішення Монастириського районного суду від 27 червня 2017 року скасувати в частині визнання транспортного засобу марки Мегсеdеs-Веnz Vito 111СDІ 2004 року випуску, державний номерний знак В04315АО спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та залишення у власності ОСОБА_3 транспортного засобу марки Мегсеdеs-Веnz Vito 111СDІ 2004 року випуску, державний номерний знак В04315АО .

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_12