Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Куштана Б.П., Мацунича М.В.

з участю секретаря Костюк Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи: Орган опіки та піклування служби у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, СГІРФО Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області про визнання права спільної часткової власності на будинок, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_4, а також ОСОБА_2 як законний представник малолітньої ОСОБА_3, звернулися до суду з даним позовом. Зазначали, що із 05.06.1993 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилися дочки: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2

Шлюб між ними розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.09.2008. Цим же рішенням із ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дочок ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 250 грн. щомісяця на кожну дитину, починаючи із 15.07.2008 до досягнення ними повноліття (а.с. 19). Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 народила третю дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, батьком якої є ОСОБА_1 та щодо якої існувало право на аліменти від батька.

07.11.2013 між ОСОБА_1 (від імені якого діяла ОСОБА_5) та ОСОБА_4, ОСОБА_3 (від імені якої діяла ОСОБА_2А.) було укладено нотаріально-посвідчений договір про припинення права на аліменти для дітей у звязку з передачею права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, згідно умов якого ОСОБА_1 передав своїм дітям ОСОБА_4, ОСОБА_3 у спільну часткову власність, кожній по 1/2 частці житлового будинку за адресою: Ужгородський р-н, с. Чабанівка, вул. Молодіжна, 36.

На підставі цього договору за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 07.11.2013 було зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Ужгородський р-н, с. Чабанівка, вул. Молодіжна, 36.

Позивачі зазначали, що відповідач чинить перешкоди у користуванні будинком, виганяє з нього, змінює замки, зловживає спиртними напоями, мирно проживати не бажає, вчиняє сварки, конфлікти та протиправні вчинки, порушує громадський порядок, погрожує матері дітей фізичною розправою, змушує переїжджати до сусіднього будинку її батьків, добровільно виселятися не бажає, залишається зареєстрованим за цією адресою. Оскільки з ОСОБА_1 припинені сімейні відносини, вказують, що він не є членом сімї власників будинку та не має право на користування цим житлом відповідно до закону.

26.05.2016 позивачами уточнено позовні вимоги і внесено зміни до предмету позову, із посиланням на те, що відповідач більше року не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, у звязку з чим позивачі остаточно просили: визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на будинок № 36 в с. Чабанівка, Ужгородського району, який належить їм по 1/2 згідно договору від 07.11. 2013; визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Ужгородський р-н, с. Чабанівка, вул. Молодіжна, 36; зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на будинок № 36 в с. Чабанівка, Ужгородського району, який належить їм по 1/2 згідно Договору від 07.11. 2013 року. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Ужгородський р-н, с. Чабанівка, вул. Молодіжна, 36. Знято ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: Ужгородський р-н, с. Чабанівка, вул. Молодіжна, 36.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 22 грудня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення суду залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачі просили рішення суду залишити без змін.

У порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у відсутності інших осіб, які належним чином повідомлялись про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач оспорює та не визнає право власності позивачів; втратив право на користування спірним житлом внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік; такі обставини є підставою для зняття із реєстрації місця проживання.

Проте із таким висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи на нормам матеріального права.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що із 05.06.1993 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилися дочки: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2

Шлюб між ними розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.09.2008. Цим же рішенням із ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дочок ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 250 грн. щомісяця на кожну дитину, починаючи із 15.07.2008 до досягнення ними повноліття (а.с. 19).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 народила третю дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, батьком якої є ОСОБА_1 та щодо якої існувало право на аліменти від батька.

07.11.2013 між ОСОБА_1 (від імені якого діяла ОСОБА_5) та ОСОБА_4, ОСОБА_3 (від імені якої діяла ОСОБА_2А.) було укладено нотаріально-посвідчений договір про припинення права на аліменти для дітей у звязку з передачею права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, згідно умов якого ОСОБА_1 передав своїм дітям ОСОБА_4, ОСОБА_3 у спільну часткову власність, кожній по 1/2 частці житлового будинку за адресою: Ужгородський р-н, с. Чабанівка, вул. Молодіжна, 36 (а.с.92-93).

На підставі цього договору за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 07.11.2013 було зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Ужгородський р-н, с. Чабанівка, вул. Молодіжна, 36 (а.с.94).

ОСОБА_1 звертався із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним такого договору від 07.11.2013, однак рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.04.2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08.06.2016 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.96-100, 104-105).

Щодо вказаного договору діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до наведених норм закону ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є актуальними власниками кожна по 1/2 частці спірного житлового будинку із 07.11.2013 (моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації), а право власності ОСОБА_1 із цього часу припинилося на підставі ст. 346 ЦК України.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

У силу статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Із предявленого позову та матеріалів справи слідує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повною мірою реалізовано їх правомочності співвласників майна, у них є документи, що засвідчують їх право власності. Оспорювання в судовому порядку договору, на підставі якого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 набули права власності, не є передбаченою ст. 392 ЦК України підставою для визнання за ними права власності. Тим паче, що судом у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання такого договору недійсним відмовлено. Зважаючи на викладене, позовна вимога про визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на будинок № 36 в с. Чабанівка, Ужгородського району, який належить їм по 1/2 згідно Договору від 07.11. 2013 задоволенню не підлягає.

Щодо посилання позивачів на наявність порушення їхніх прав, а саме те, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання їхнім майном то такі не підлягають захисту фактично обраним способом, шляхом визнання права власності (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України і ст. 392 ЦК України ), а можуть бути захищені, шляхом предявлення позову про усунення перешкод у користуванні житловим будинком (ст. 391 ЦК України, ст. 156, 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР), що відповідає способу захисту цивільних прав, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України припинення дії, яка порушує право. Стосовно позовної вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням унаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік необхідно зазначити наступне.

Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Питання про право користування особи жилим приміщенням вирішується відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України постанова ВСУ 6-57цс11).

У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Частинами 1, 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

ОСОБА_1 є батьком власників будинку, а отже, є членом їх сімї в розумінні ст. ст. 64 ЖК УРСР.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На обґрунтування втрати відповідачем права на користування житлом, позивачі вказували, що обставина його відсутності понад один рік підтверджується довідками Чабанівської сільської ради Ужгородського району.

До матеріалів справи долучено три довідки виконкому Чабанівської сільської ради Ужгородського району від 19.10.2015 № 319, від 22.01.2016 № 51, від 29.06.2016 про те, що на підставі поданої ОСОБА_2 заяви ОСОБА_1 за адресою Ужгородський р-н, с. Чабанівка, вул. Молодіжна, 36 не проживає загалом за період із липня 2015 року (а.с. 107-109).

З вимогою про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом позивачі звернулись у травні 2016 року (а.с. 77-79), а отже, доказів відсутності його більше року матеріали справи не містять.

Крім того, вказані довідки, окрім заяв самої ОСОБА_2, не ґрунтуються на безпосередній фіксації факту відсутності відповідача за такою адресою та не можуть бути достатніми доказами відсутності відповідача без поважних причин понад установлені законом строки.

Таким чином, колегія суддів установивши, що відсутність відповідача понад встановлені законом строки без поважних причин не доведено, вважає, що вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

У звязку з цим не підлягає задоволенню похідна від даної вимога про зняття з реєстрації місця проживання. Окрім того, необхідно вказати наступне. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV. За змістом ст. 7 Закону № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням чи про виселення.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, слід скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову про визнання права спільної часткової власності на будинок, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Керуючись ст.ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_1 про визнання права спільної часткової власності на будинок, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: