Справа № 517/72/17
Провадження № 2/517/60/2017
14 квітня 2017 року смт. Захарівка
Фрунзівський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Меєчка О.М.,
за участю секретаря Мельниченко Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Захарівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-
01 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (завдатку).
В позовній заяві посилається на те, що 18 вересня 2016 року між нею та ОСОБА_2 була укладена усна угода купівлі продажу автомобіля Audi Q 5, 2015 року випуску, відповідно до якої відповідач зобовязувався продати їй вказаний автомобіль в строк до 29 вересня 2016 року. На підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання позивач передала, а відповідач отримав завдаток в сумі 500 доларів США, що підтверджується власноруч написаною ним розпискою про отримання коштів.
Разом з тим, відповідач в подальшому від продажу автомобіля ухилився та станом на час подачі позову до суду, угода ним не виконана.
Позивач зазначає, що порушення зобовязання сталося з вини відповідача, а тому відповідно до вимог чинного законодавства останній зобовязаний повернути їй завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.
У судове засідання представник позивача не зявився, через канцелярію суду надав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд розглядати справу без його участі. Зазначив, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує (а.с. 83).
Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином шляхом виклику в суд через оголошення у пресі відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України (а.с. 84-85).
Суд вважає, що відповідач не зявився до суду без поважних причин, а тому за згодою представника позивача ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, маючи намір укласти в майбутньому з відповідачем ОСОБА_2 договір купівлі продажу автомобіля Audi Q 5, 2015 року випуску, передала останньому суму коштів, яку вони визначили завдатком, у розмірі 500 доларів США, про що відповідачем була складена розписка (а.с. 8). Відповідно до вказаної розписки ОСОБА_2 зобовязався продати ОСОБА_1 вказаний автомобіль до 25 вересня 2016 року.
Продаж автомобіля позивачу так і не відбувся, отримані кошти відповідач не повернув.
Так, при визначенні правової природи переданих позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 500 доларів США, які у розписці передбачалися як завдаток за продаж автомобіля, суд керується наступним.
Щодо розписки, копія якої міститься в матеріалах даної справи, слід зазначити, що в силу приписів норм чинного законодавства, остання не відповідає загальним вимогам визначеним у ст.ст. 202-203, 206-208, 655 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Крім того, з матеріалів справи слідує, що згідно розписки відповідач не передає чи зобовязується передати автомобіль у власність позивача, а лише зобовязується в майбутньому фактично укласти договір купівлі-продажу, тобто сторони вчинили певні дії щодо укладення договору купівлі-продажу автомобіля в майбутньому.
Водночас, ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Таким чином судом встановлено, що на момент складання та підписання розписки, на яку посилається позивач як належну форму підтвердження укладеного договору купівлі-продажу автомобіля, останній перебував у відповідача, що також не заперечується позивачем, а відтак жодної передачі автомобіля у власність на виконання договору купівлі-продажу, в порядку визначеному чинним законодавством, не було.
Отже, з обставин, встановлених під час судового розгляду, можна стверджувати, що між сторонами виникли відносини щодо укладення договору-купівлі продажу автомобіля в майбутньому, які так і не були належним чином оформлені, а відтак не породили жодних прав і обовязків.
Щодо твердження позивача, що передані гроші за автомобіль є завдатком, суд зазначає наступне.
Поняття завдатку та правові наслідки порушення або припинення зобовязання, забезпеченого завдатком прописані в параграфі 5 глави 49 ЦК України.
Так, згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.
Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.
Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Статтею 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання.
Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь зі сторін.
Відповідно до ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Тобто, з комплексного аналізу вказаної статті ЦК України та положень ЦК України, що регулюють порядок виникнення правовідносин, укладення договорів та виконання зобовязань слідує, що правова природа і функції завдатку полягають в забезпеченні виконання існуючого зобовязання, при цьому правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.
Однак, як встановлено в судовому засіданні, договір-купівлі продажу автомобіля не був належним чином оформлений, а відтак не породив жодних зобовязань у сторін.
Крім того, в розписці жодним чином не обумовлено, що гроші, які позивач передала відповідачу є грошовою сумою, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання, а навпаки з тексту розписки слідує, що договір купівлі-продажу, який міг бути забезпечений завдатком, буде укладений в майбутньому.
Таким чином, враховуючи приписи ч. 2 ст. 570 ЦК України та те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сплаченні позивачем грошові кошти є завдатком, вони вважаються авансом.
Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Таким чином, оскільки договір купівлі - продажу автомобіля, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, а тому передана ОСОБА_1 відповідачу грошова сума в розмірі 500 доларів США за своєю природою є авансом і повинна бути повернута позивачу в тому ж розмірі в національній валюті гривні.
Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат з надання правової допомоги, то суд зазначає н аступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
На підтвердження отримання такої допомоги стороною надаються відповідні докази.
Разом з тим, суду не надано жодних доказів на підтвердження надання такої допомоги (зокрема, розрахунку вартості наданих послуг та актів виконаних робіт). Крім того, до матеріалів справи була додана довіреність на імя ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на представництво інтересів позивача, що свідчить про добровільний та безоплатний характер представництва.
З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягає судовий збір в розмірі 960 гривень (640 грн. за подачу позовної заяви та 320 грн. за подачу заяви про забезпечення позову). Також, з відповідача слід стягнути витрати у розмірі 105 гривень, які повязані з викликом відповідача, через оголошення у пресі.
Керуючись статтями 546, 547, 548, 570, 571 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 223-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер невідомий, останнє відоме місце реєстрації, якого: пров. Колодязний, 1, смт. Захарівка (колишня назва Фрунзівка) Захарівський (колишня назва Фрунзівський) район Одеська область на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер невідомий, зареєстрованої за адресою: вул. Картвелішвілі (ОСОБА_7), 3, м. Київ, судовий збір в розмірі 960 (девятсот шістдесят) гривень та 105 (сто пять) гривень витрат, повязаних з викликом відповідача, через оголошення у пресі.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Одеської області через Фрунзівський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: