Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання права власності, визнання недійсним правочину, припинення іпотеки та скасування рішень державного реєстратора, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи збільшив, та остаточно просив визнати неукладеним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10 листопада 2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. за № Д0771; скасувати рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 10 листопада 2005 року про реєстрацію (№ запису 1634 в книзі 14В) за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності на нежитлові приміщення (реєстраційний № 3336741), що знаходяться в АДРЕСА_1; скасувати рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 28 березня 2007 року про реєстрацію (№ запису 1069 в книзі 6ф) за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності на нежитлові приміщення (реєстраційний № 18248141), що знаходяться в АДРЕСА_1; витребувати з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (повернути) нежитлові приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1, ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на дані нежитлові приміщення, які складаються зі станції техобслуговування (літ. «Г»), складу (літ. «Д»), нежитлових приміщень (літ. «К»), нежитлових приміщень (літ. «К1»), моторного цеху (літ. «Л»), що знаходяться в АДРЕСА_1; визнати недійсним іпотечний договір № Д0810, посвідчений 16 серпня 2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П., та договір про внесення змін до іпотечного договору № 350, посвідчений 05 липня 2011 року, з моменту їх укладення; припинити іпотеку нерухомого майна та обтяжень нерухомого майна забороною відчуження, які виникли на підставі іпотечного договору № Д0810, посвідченого 16 серпня 2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П., та договору про внесення змін до іпотечного договору № 350, посвідченого 05 липня 2011 року, щодо нежитлових приміщень, що знаходяться в АДРЕСА_1; стягнути судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що за умовами вищевказаного договору купівлі-продажу від 10 листопада 2005 року покупці повинні були сплатити кошти за майно в день нотаріального посвідчення договору; у випадку непроведення повного розрахунку у вказаний строк договір вважається неукладеним з покладенням на покупців зобов'язання повернути майно та відшкодувати збитки й упущену вигоду. Зазначив, що покупці станом на час розгляду справи в суді не сплатили йому обумовлених договором грошових коштів, незважаючи на неодноразові його звернення щодо цього, у звязку з чим вважає, що вони не набули права власності на вказане нерухоме майно, тому незаконно зареєстрували за собою право вланості на нього та в подальшому передали майно в іпотеку банку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 10 листопада 2005 року про реєстрацію (№ запису 1634 в книзі 14В) за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності на нежитлові приміщення (реєстраційний № 3336741), що знаходяться в АДРЕСА_1.

Скасовано рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 28 березня 2007 року про реєстрацію (№ запису 1069 в книзі 6ф) за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності на нежитлові приміщення (реєстраційний № 18248141), що знаходяться в АДРЕСА_1.

Повернуто нежитлові приміщення, які складаються зі станції техобслуговування (літ. «Г»), складу (літ. «Д»), нежитлових приміщень (літ. «К»), нежитлових приміщень (літ. «К1»), моторного цеху (літ. «Л»), що знаходяться в АДРЕСА_1, ОСОБА_3 з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 право власності на вказані нежитлові приміщення, які складаються зі станції техобслуговування (літ. «Г»), складу (літ. «Д»), нежитлових приміщень (літ. «К»), нежитлових приміщень (літ. «К1»), моторного цеху (літ. «Л»), що знаходяться в АДРЕСА_1.

Припинено іпотеку нерухомого майна та обтяжень нерухомого майна забороною відчуження, які виникли на підставі іпотечного договору № Д0810, посвідченого 16 серпня 2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П., та договору про внесення змін до іпотечного договору № 350, посвідченого 05 липня 2011 року, щодо нежитлових приміщень, які знаходяться в АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судовий збір.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання іпотечного договору недійсним, ухвалено у цій частині нове рішення, яким визнано недійсним іпотечний договір від 16 серпня 2007 року № Д0810, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ПАТ «Укрсоцбанк», та договір про внесення змін до іпотечного договору від 05 липня 2011 року № 350, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ПАТ «Укрсоцбанк».

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте оскаржувані рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним вимогам процесуального права не відповідають.

Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що у даному випадку за умовами договору право власності до покупців не перейшло, а тому реєструвати спірне майно за собою відповідно до ст. 334 ЦК України вони не мали права; позивач є власником майна відповідно до положень ст. 392 ЦК України, тому реєстрація відповідачами за собою права власності на вказане майно та передання його в іпотеку банку є незаконними, а право власності позивача підлягає захисту.

Зокрема, суд виходив із того, що відсутні докази на підтвердження сплати відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_4 за придбане майно, а самі вони визнали позов ОСОБА_3

При цьому суд вважав, що позивач обрав спосіб захисту свого права, який був передбачений у договорі повернення майна у випадку несплати коштів.

Також суд вважав, що скасування державної реєстрації є способом повернення речей власнику, який передбачено ст. 16 ЦК України, - відновлення становища шляхом скасування державної реєстрації. Суд зазначив, що 10 листопада 2005 року державний реєстратор провів реєстрацію майна за відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_4, не перевіривши подані документи на наявність факту виконання умов правочину; відповідачі не надали цих даних, а реєстратор провів реєстрацію без них, зареєструвавши майно за особами, які не набули на нього права, у звязку з чим суд вважав, що саме з цієї дії і почались порушення права власності позивача; повторна реєстрація майна 28 березня 2007 року порушує право позивача, а тому підлягає скасуванню, оскільки відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_4 не могли реєструвати його за собою, так як права власності не набули.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання іпотечного договору недійсним й ухвалюючи в цій частині нове рішення про визнання недійсним іпотечного договору від 16 серпня 2007 року № Д0810, укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ПАТ «Укрсоцбанк», та договору про внесення змін до іпотечного договору від 05 липня 2011 року № 350, укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ПАТ «Укрсоцбанк», апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції відмовлено у вимозі про визнання недійсним іпотечного договору від 16 серпня 2007 року та договору про внесення змін до цього іпотечного договору від 05 липня 2011 року, а натомість припинено іпотеку з підстав, які не передбачені ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Так, апеляційний суд вважав, що майно, яке належить позивачеві, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали в іпотеку відповідачеві ПАТ «Укрсоцбанк» усупереч приписам ст. 317 ЦК України, таким чином розпорядилися чужим майном, що не відповідає положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України.

У звязку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що оспорений іпотечний договір, який не скасовано, перешкоджає поверненню майна і захисту прав позивача, існує правова підстава для утримання майна у відповідача ПАТ «Укрсоцбанк», тобто спір фактично не вирішено до кінця, права позивача не захищені.

Апеляційний суд дійшов висновку, що судом неправильно застосовано норму матеріального права - ст. 17 Закону України «Про іпотеку» - і це перешкоджає захисту прав власника та є обов'язковою підставою для скасування рішення, тому апеляційний суд у рішенні зазначив, що на підставі ч. 3 ст. 303 ЦПК України визнав недійсним указаний іпотечний договір з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, та припинив іпотеку відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Також апеляційний суд у рішенні зазначив, що оскільки майно перебувало у відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із волі позивача, але розпоряджатись ним - передавати в іпотеку - вони не мали права, тому дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, оскільки правова підстава для володіння майном у відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» відпала через визнання недійсним іпотечного договору.

В іншій частині позовних вимог апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції.

На спростування доводів апеляційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк» апеляційний суд зазначив, що у справі відсутні будь-які докази можливої зловмисної домовленості сторін чи існування схеми для виведення майна з іпотеки банку, тим більше, що відносини між банком і відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникли через кілька років після цього, немає і кримінальних проваджень; сам договір від 10 листопада 2005 року (та його частина, яка стосується повернення майна через несплату) не є нікчемним за законом, його не оспорено і не визнано недійсним, сторони домовились про те, що у відповідачів існує зобов'язання повернути майно у випадку несплати коштів за нього, і це зобов'язання є чинним.

Стосовно доводів апеляційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк» про те, що 28 березня 2007 право власності відповідачів було зареєстровано на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та свідоцтва, виданого на його підставі, які не скасовані, крім того, змінився статус майна і суд не міг повертати продавцеві якесь інше майно, а не те, що відчужувалося, апеляційний суд зазначив, що існування цих актів не перешкоджає поверненню майна від відповідачів і для захисту права власності достатньо скасувати державну реєстрацію, яка перешкоджає поверненню майна. Крім того, у матеріалах справи є висновок експерта про тотожність майна, а можливі спори з приводу можливих змін у майні до предмета судового розгляду не входять.

На спростування доводів апеляційної скарги щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позову згідно зі ст. 267 ЦК України у зв'язку з пропущенням строку позовної давності суд зазначив, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнали позов, а в матеріалах справи є документи, які свідчать про визнання ними зобов'язання повернути річ, тому за приписами ч. 1 ст. 264 ЦК України позовна давність переривалась і не пропущена.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Судом установлено, що 10 листопада 2005 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 як покупцями укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що знаходяться у АДРЕСА_1, а саме: літ. «Г» (гараж), «Д» (склад), «К» (котельня), «К1» (компресорна), «Л» (ПТО), «М» (бойлерна), які в сукупності складають 48/100 ідеальної частки всіх приміщень, вартістю 2 525 000 грн. Договір посвідчено нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за № Д0771.

За умовами договору покупці зобов'язувались сплатити кошти, а продавець - отримати їх повністю протягом одного дня з нотаріального посвідчення цього договору. У випадку непроведення повного розрахунку у вказаний строк, цей договір вважається неукладеним з покладанням на покупців обов'язку повернути майно, яке є предметом продажу, та відшкодувати збитки і втрачену вигоду. Право власності на майно підлягає державній реєстрації та виникає таке право з дня державної реєстрації.

Згідно з копієювитягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Івано-Франківським ОБТІ за № 1634 в книзі 14В, 10 листопада 2005 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зареєстрували права власності на спірні нежитлові приміщення по 24/100 частки за кожнимпокупцем (із 48/100 ідеальної часткивсього нерухомого майна, що належало продавцю).

28 березня 2007 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 повторно зареєстрували право власності на нежитлові приміщення станції технічного обслуговування автомобілів (літ. «Г», «Д», «К», «К1», «Л», тобто без приміщення бойлерної за літ. «М»), по 1/2 частки за кожним та отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Івано-Франківським міським управлінням житлово-комунального господарства на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 06 грудня 2005 року.

16 серпня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір, предметом якого є спірні нежитлові приміщення; 05 липня 2011 року укладено договір про внесення змін до іпотечного договору.

19 вересня 2008 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 розпискою зобов'язувались повернути нежитлові приміщення та відшкодувати завдані збитки, а 05 серпня 2011 року така розписка надана повторно про повернення приміщень та відшкодування збитків.

У 2014 році позивач двічі звертався до відповідачів з вимогою про повернення спірного нерухомого майна.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 липня 2014 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності, скасування рішення державного реєстратора та зобов'язання повернути нежитлові приміщення. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» та скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 04 липня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року залишено без змін.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Усупереч вищевказаному суд помилково обґрунтовував своє рішення у частині задоволення позовних вимог визнанням відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позову ОСОБА_3 та не дослідив достатньо повно питання про те, чи не порушує таке визнання позову права, свободи чи інтереси інших осіб, а саме відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» як іпотекодаржателя за відповідним договором.

У зв'язку з цим суд не перевірив належним чином заперечень відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» проти позову.

Згідно зі ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Змістом ч. ч. 1, 2 ст. 590 ЦК Українивизначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку»іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відтак іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Підстави припинення іпотеки передбачено ст. 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Зазмістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦКУкраїни підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Занормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Усупереч вищевказаним нормам матеріального та процесуального права суди не встановили достатньо повно обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Без з'ясування вищевказаних обставин необґрунтованими є висновки судів обох інстанцій про наявність підстав для скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності на нежитлові приміщення, повернення нежитлових приміщень позивачу, визнання за позивачем права власності на нежитлові приміщення, визнання недійсним іпотечного договору та припинення іпотеки.

Отже, усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак