Справа № 2-167/11 Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І.Б.
Провадження № 22-ц/773/791/17 Категорія: 81 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

01 червня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Галицька І.П.,

з участю представника боржника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі Перший ВДВС міста Луцька) ОСОБА_2 про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_3 за апеляційними скаргами боржника ОСОБА_3 та особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4, на ухвалу Луцького міськрайонного суду від 11 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року державний виконавець Першого ВДВС міста Луцька ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним поданням, посилаючись на те, що на виконанні у цьому відділі перебуває виконавчий лист № 2-167/11, виданий 31 березня 2011 року Луцьким міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» заборгованості в сумі 2098505,63 грн.

12 серпня 2014 року відкрито виконавче провадження. Рішення суду боржником добровільно виконано не було.

Державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження і накладено арешт на все його рухоме та нерухоме майно.

В ході виконавчого провадження встановлено, що за боржником зареєстрований транспортний засіб та нерухоме майно квартира по вул. Гулака-Артемовського, 3/105 в м. Луцьк. Транспортний засіб оголошено в розшук, однак заходи щодо його виявлення та затримання не дали результату. При виході за зареєстрованим місцем проживанням боржника, державному виконавцю двері не відкрили, на стукіт ніхто не реагував.

Враховуючи викладене, державний виконавець просила вирішити питання про примусове проникнення до житлового приміщення квартири за вищевказаною адресою.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 11 квітня 2017 року подання задоволено.

Постановлено дозволити державному виконавцю Першого ВДВС міста Луцька примусове проникнення у квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_3 та особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 просять скасувати цю ухвалу і постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання відмовити, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких мотивів.

Судом встановлено, що на виконанні у Першому ВДВС міста Луцька перебуває виконавчий лист у справі № 2-167/11, виданий 31 березня 2011 року Луцьким міськрайонним судом, щодо стягнення з солідарного боржника ОСОБА_3 на користь ВАТ «ОСОБА_5 Аваль» заборгованості за генеральною кредитною угодою в сумі 2 097 640,63 грн., витрат на конвертацію валюти в сумі 4 195,28 грн. та судових витрат в сумі 865 грн. (а. с. 5).

Постановою державного виконавця від 12 серпня 2014 року відкрито виконавче провадження та надано боржнику 7-денний строк для добровільного виконання рішення суду (а. с. 6). Однак в наданий строк рішення суду добровільно виконано не було, заборгованість не погашена.

З метою виконання рішення суду та перевірки майнового стану боржника державним виконавцем направлено запити до Державної інспекції сільського господарства у Волинській області, Державної фіскальної служби України, Управління Пенсійного фонду України, Головного управління держгеокадастру у Волинській області. Однак рухоме майно, земельні ділянки, на які можна було б звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, у боржника відсутні.

ОСОБА_3 перебуває на обліку в Луцькому обєднаному управління Пенсійного фонду України у Волинській області, отримує пенсію в розмірі 2522,63 грн. (а. с. 11 зворот).

Згідно з відомостями з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна боржнику ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 2/3 частки у квартирі за адресою: м. Луцьк, вул. Гулака-Артемовського, 3/105 (а. с. 13-14).

З Актів державного виконавця від 21 березня 2017 року, 24 березня 2017 року, 30 березня 2017 року вбачається, що за вищевказаною адресою двері квартири зачинені, на стукіт та дзвінок ніхто не відповідає, здійснити перевірку майнового стану не вдалося (а. с. 19, 20, 21).

Боржнику залишені виклики до державного виконавця, на які ОСОБА_3 не зявлялася.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена бездіяльність боржника свідчить про його ухилення від виконання рішення суду і унеможливлює вчинення державним виконавцем передбачених законом дій щодо огляду та опису майна боржника, на яке звертається стягнення.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи і зроблені з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

За змістом цієї правової норми у разі проникнення до житла чи іншого володіння особи, яка не є учасником виконавчого провадження, у відповідному поданні мають бути зазначені обставини, які свідчили б про інформування цієї особи про необхідність вчинення дій щодо передання майна, належного боржникові, для подальшого звернення стягнення на нього або щодо повернення дитини, а також дані про небажання цієї особи виконувати відповідне розпорядження державного виконавця.

З матеріалів справи вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Гулака Артемовського, 3/105, в яку державний виконавець здійснював вихід, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 2/3 частини та ОСОБА_4 1/3 частини (а. с. 15-16).

Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій прав громадян. Як зазначено у ст. 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Частинами 1, 2 ст. 311 Цивільного кодексу (далі ЦК) України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному права на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України зазначені міжнародні акти є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Відповідно до п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

При ухваленні оскаржуваного судового рішення поза увагою суду залишилися обставини, які мають істотне значення для вирішення подання державного виконавця, а саме: в чиє житло чи володіння дозволяється проникнення, для виконання якого рішення суду і яких виконавчих дій дається цей дозвіл, (з метою проведення опису, арешту майна, вилучення майна у присутності власника квартири для подальшої реалізації, для ознайомлення покупців із майном, що підлягає реалізації тощо), чи знає боржник про наявність виконавчого провадження та чи повідомлявся він про намір державного виконавця вчинити виконавчі дії з опису та арешту майна, але чинив цьому перешкоди, не надавав доступу до житла у відведений для цього час.

Розглядаючи подання щодо примусового проникнення у житлове приміщення, належне на праві спільної часткової власності боржнику ОСОБА_3, суд не перевірив, чи дотриманий порядок проведення виконавчих дій та чи забезпечені права та інтереси боржника на стадії відкриття виконавчого провадження, чи повідомлений боржник про те, які виконавчі дії мають бути проведені, а також про час та місце їх вчинення. Також не досліджені обставини щодо необхідності вчинення примусового проникнення до житлового приміщення на підставі мотивованого рішення суду.

Суд першої інстанції також не перевірив, хто є співвласниками квартири, куди примусово має намір проникнути державний виконавець, та чи не будуть порушені їх права при примусовому проникненні до житла боржника.

Крім того, складаючи акти від 21 березня 2017 року, 24 березня 2017 року, 30 березня 2017 року про неможливість зайти у житлове приміщення боржника, причому без зазначення причин вчинення такої дії, державним виконавцем не надані відомості про дотримання ним встановленого ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження порядку повідомлення боржника про час і місце проведення виконавчих дій. Також не надано відомостей про інформування іншого співвласника квартири про необхідність вчинення таких дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України під час розгляду подання про примусове проникнення до житла участь державного виконавця є обовязковою. Однак суд першої інстанції ці вимоги процесуального законодавства не врахував та розглянув подання без його участі, що є порушенням встановленого законом порядку розгляду такого питання.

В матеріалах справи наявна заява від 11 квітня 2017 року (день постановлення оскаржуваної ухвали), подана від імені державного виконавця Хакани О.С., про розгляд подання без участі (причому не зазначено, чиєї участі). Однак відсутні відомості про те, як дана заява опинилася в матеріалах справи, оскільки в суді вона не зареєстрована (відсутній штамп реєстрації вхідної кореспонденції), а судове засідання проведено за відсутності державного виконавця. Крім того, з огляду на суттєву неповноту зясування обставин щодо вирішення питання про примусове проникнення до житла боржника, про що зазначено вище, участь державного виконавця у розгляді його подання в суді є необхідною для усунення вказаної неповноти.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з порушенням порядку розгляду питання про примусове проникнення до житла боржника, що відповідно до п. 3 ст. 312 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваної ухвали і передачі вказаного питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги боржника ОСОБА_3 та особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду від 11 квітня 2017 року в даній справі скасувати, а справу направити до того ж суду на новий розгляд питання про примусове проникнення до житла.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді