СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр.№2/759/1226/17
12 квітня 2017 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді - Войтенко Ю.В.
при секретарі - Самчик І.М.
представника позивача - ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.
Відповідач належним чином повідомлявся про дату за адресою місця реєстрації Поштові повідомлення повернулися без вручення з причини закінчення встановленого строку зберігання (а.с. 20 - 21). Враховуючи, що предмет вказаного позову безпосередньо пов'язаний з визнанням відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців, а також, на виконання вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України, відповідач, фактичне місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликався в суд через оголошення у пресі. Тобто, відповідач був повідомлений через засоби масової інформації шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» № 41 (5910) від 02.03.2017 року (а.с.52), а також, в газеті «Хрещатик» № 143 (4913) від 31.12.2016 року (а.с. 42).
Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.
Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України (а.с.13).
Свідок ОСОБА_8, який починаючи з 1996 року є сусідом позивача та проживає за адресою: АДРЕСА_2, поверхом вище, повідомив, що особисто знайомий з відповідачем. Зазначив, що коли він купив цю квартиру, ОСОБА_4 вже там проживав. Вони спілкувались та бачились на при домовій території, а також, вони є сусідами по гаражам. Проте, зі слів свідка, відповідача він не бачив 5-6 років. Також зазначив, що відповідач був відсутній на похоронах власного сина.
Свідок ОСОБА_9, яка починаючи з 1993 року є сусідкою позивача та проживає за адресою: АДРЕСА_3, повідомила, що особисто знайома з відповідачем. Проте, зі слів свідка, відповідача вона не бачила 6-7 років.
Свідок ОСОБА_10, яка починаючи з 1993 року є сусідкою позивача та проживає за адресою: АДРЕСА_4, повідомила, що особисто знайома з відповідачем з 18 років, оскільки проживає за вказаною адресою з 1977 року. Проте, зі слів свідка, відповідача вона не бачила 6-7 років, тобто, після 2010 року, вона його не бачила.
Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
За ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 надавалась ОСОБА_11 (мати відповідача), ОСОБА_12 (батько відповідача), ОСОБА_4 (відповідач) даний факт підтверджується ордером на жиле приміщення № В121530 від 27.10.1969 року (а.с. 6). Договір найму вказаної квартири зі згоди всіх мешканців, відповідно до розпорядження Святошинської районної у м. Києві №341 від 03.03.2006 року, державної адміністрації було переукладено з ОСОБА_2 (а.с.7).
Відповідно до довідки Форми №3 від 09.09.2016 р., у спірній квартирі проживають троє осіб, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с.8).
В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Частина 2 ст.405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Крім того, відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року , з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права.
Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
Згідно з вимогами ст. 8 ЦПК України суд вирішуючи справу діяв відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з яких вбачається, що право на житло є невідчужуваним та непорушним правом особи, тому воно гарантується і не може бути скасовано.
Відсутність відповідача ОСОБА_4 за місцем реєстрації підтверджується показами позивача, актом від 19.08.2016 року, затвердженим начальником ЖЕД-2. Витрати по оплаті квартирної плати та комунальних послуг відповідач не несе.
Невід'ємною умовою застосування норм ст. 405 ЦК України є відсутність особи без поважних причин понад один рік.
Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача ОСОБА_4 за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України є правовою підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням та задоволення позову.
Відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 551,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, Законом України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.ст.10, 30, 60, 61, 88, 179, 209,212-215, 218 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 551,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України - шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України - після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя Ю.В. Войтенко