Справа № 308/4376/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород подання головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у виїзді за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

До Ужгородського міськрайонного суду з поданням звернувся головний державний виконавець Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, до виконання зобовязань покладених виконавчим документом.

Відповідно до ч. 2 ст.377-1 ЦПК України, суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

У судове засідання державний виконавець не зявився, згідно поданого до суду подання, головний державний виконавець Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області ОСОБА_1 просить розглянути справу без участі державного виконавця.

Суд, дослідивши матеріали подання, дійшов до наступного висновку.

9 вересня 2009 року державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції відповідно до вимог ст.ст. 17. 19. 20 та 25 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ЄДРВП № 14917255 з примусового виконання виконавчого листа № 2-200 від 16.04.2007 року виданого Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 250 грн. щомісячно. Копію даної постанови разом із супровідним листом № 14917255 від 09.09.2009 року надіслано для відома та виконання сторонам виконавчого провадження. Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем розпочато примусове виконання рішень. 20.02.2010 року державним виконавцем, керуючись ст.ст. 11. 57 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про арепгг майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, копію яких, надіслано для відома та належного виконання до Ужгородського ВРЕР УДАІ УМВС України у Закарпатській області. КП «БТІ м.Ужгорода» та самому боржнику. Однак у матеріалах подання відсутні документи, які б підтверджували факт надіслання копій таких постанов сторонам.

Також у поданні зазначено, що 18.09.2013 року державним виконавцем повторно надіслано запити Користувачу бази даних «АІС Автомобіль», Управління Держземагенства в Ужгородському районі. Державної інспекції Сільського господарства в Закарпатській області та Ужгородський міський центр зайнятості. 20 травня 2013 року надійшла відповідь з Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області, що за ОСОБА_2 техніка на обліку не значиться. 23.10.2013 року надійшла відповідь з Ужгородського міського центру зайнятості, що ОСОБА_2 в Ужгородському міському центрі зайнятості та інших центрах зайнятості України не перебуває.

Звертаючись до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у виїзді за межі України, головний державний виконавець Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області ОСОБА_1 вказує, що 29 жовтня 2013 року державним виконавцем складено акт державного виконавця про відсутністю індивідуального ідентифікаційного номера боржника, що унеможливлює зробити запит в ДПС України про наявність відкритих рахунків у боржника та джерел його доходів та внести в ДРОМ обтяження та в Державний реєстр речових прав, при цьому у п. 2 прохальної частини подання зазначає, що ідентифікаційний номер ОСОБА_2 є № НОМЕР_1.

Також у матеріалах подання відсутні документи, які б підтверджували інші зазначені у поданні аргументи, зокрема факт, що 13 березня 2014 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою місця проживання боржника, однак складено акт про відсутність боржника вдома.

Так, згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Як передбачено п. 2 ст. 6 цього Закону, підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон є наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Статтею 377-1 ЦПК України передбачено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України Про виконавче провадження визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно до положень ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобовязання до виконання зобовязань або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобовязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобовязань.

Таким чином, при зверненні до суду з вказаним поданням органи державної виконавчої служби повинні послатися на обставини та підтвердити їх відповідними доказами про те, що боржник має паспорт для виїзду за кордон, ухиляється від виконання зобов'язань та його дії свідчать про намір виїхати за кордон.

Зі змісту наведених вище норм закону вбачається, що можливість тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України повязана з ухиленням останнього від виконання судового рішення.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України саме на державного виконавця покладається тягар доказування.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Таким чином, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених частиною 5 статті 19 Закону України Про виконавче провадження, зокрема: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом пяти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно зявлятися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

В наданих державним виконавцем матеріалах відсутні докази вчинення усіх передбачених законом заходів щодо звернення стягнення на належне боржникові нерухоме майно. Державний виконавець не долучає до подання відомості, які підтверджують наявність у боржника - паспорту для виїзду за кордон.

Посилання, в першу чергу, на наявність непогашеної заборгованості у боржника, само по собі не є підставою для обмеження у праві виїзду за умови відсутності достатніх доказів його свідомого ухилення від виконання обовязків боржника у виконавчому провадженні.

Враховуючи наявні матеріали подання, те що заявником не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що боржник має намір виїхати за межі України, суд приходить до висновку про те, що в поданні відсутні необхідні дані, які в даному випадку повинні бути зазначені в ньому та підтвердженні відповідними доказами згідно з вимогами діючого законодавства України, за таких підстав в задоволенні даного подання слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. 6 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, ст.ст. 1, 2, 10, 18, 19 Закону України Про виконавче провадження, ст. 377-1 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні подання головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у виїзді за межі України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-ти денний строк з дня отримання її копії апеляційної скарги.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_4