РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 р. Жовтневий районний суд міста Харкова

у складі: головуючого судді - Єрмоленко В.Б.

при секретарі - Слюсаревій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , 3 особа-Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та перерозподіл ідеальних часток,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3 особа- Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання права на проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у кімнаті діда ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди для вселення та проживання малолітньої дитини, а також зобов'язати ОСОБА_2 щомісячно сплачувати гроші у твердій грошовій сумі 3666 грн. на користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої дитини. Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що проживати сім'єю із трьох осіб в квартирі позивача неможливо через велику скупченість в ній родини ( батьки, брати і сестри), які не дають згоди на проживання та реєстрацію в квартирі дружини-ОСОБА_3 і доньки, а ОСОБА_2-батько дружини має дві квартири, тобто квартиру, де фактично проживає , АДРЕСА_2 і квартиру, в якій зареєстрований АДРЕСА_3. Крім того, батьки дитини ОСОБА_4 недостатньо матеріально забезпечені для створення дитині належних умов для виховання та розвитку, а рідний дід отримує пенсійне забезпечення у розмірі 11 тис. грн., тому має сплачувати на утримання онучки ( а.с. 3-4).

В подальшому ОСОБА_1 змінив підстави та предмет позову і подав уточнення до позовної заяви , діючи від свого ім'я та в інтересах неповнолітнього дочки ОСОБА_4 про визнання права власності на 13/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 як спільного майна подружжя, виділення ідеальної частки між співвласниками, визнання за ОСОБА_2 права власності на 44/300 частин, як обов'язкової долі в спадковому майні після смерті дружини ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 р. ОСОБА_1 також просив залишити за ОСОБА_4 право власності на 38/300 частин на підставі договору дарування, залишити за ОСОБА_3 право на 50/300 частин спірного будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 В обгрунтування своїх вимог позивач стверджує, що перебуває із ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі з 1998 р., постійно проживає у спірному будинку АДРЕСА_1 за час спільного проживання будував прибудову, яка складає 26/100 частин та робив ремонти. С посиланням на ст.ст. 22,28 КпШС ( в редакції 1969 р.) стверджує, що нажите подружжям майно є сумісною власністю і у разі поділу кожний має право на 13/100 частин.При цьому, попередні судові рішення по справі вважає неправильними та незаконними, що порушують його права та права неповнолітньої доньки, яка є власником частини будинку і у якій рішеннями суду значно погіршились умови проживання ( а.с. 81-82).

В судовому засіданні ОСОБА_1 остаточно уточнив свої вимоги та просив визнати за ним право власності на 25/300 частин житлового будинку, як спільного майна подружжя, залишити за дружиною ОСОБА_3-25/300 частин житлового будинку, за ОСОБА_4-38/300 частин, за ОСОБА_2 залишити належні йому 83/300 частин домоволодіння.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в уточненому варіанті і просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував і пояснив, що вимоги щодо утримання внучки за сімейним законодавством покладено на батьків дитини, а не на діда, позивач та ОСОБА_3 працюють, отримують заробітну плату. Відповідач є людиною похилого віку, постійно знаходиться на лікуванні та на утриманні держави. Крім того відповідач також подав письмові заперечення на уточнену позовну заяву, в якій посилався на те, що ОСОБА_1 зареєстрований АДРЕСА_1 і не має відношення до власності його дружини та її батьків, ОСОБА_2 мешкає та зареєстрований АДРЕСА_1, має право власності на 83/300 частин житлового будинку. На прибудову ОСОБА_2 не претендує, до того ж вона не зареєстрована в установленому порядку і є самовільною. При введенні прибудови в експлуатацію та оформлення на неї права власності частки співвласників перерозподіляться, з чим відповідач також згоден( а.с. 43).

Відповідач ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги чоловіка і просила визнати за ним право власності на половину її майна, набутого після смерті матері.

Представник 3 особи- Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлений завчасно, належним чином, про свою згоду на участь у справі суд не сповістив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази , прийшов до наступного.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2-83/300 частин, ОСОБА_3-50/300 частин, неповнолітній ОСОБА_4-38/300 частин. Решта частина житлового будинку з надвірними будівлями зареєстрована за ОСОБА_6

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 13.01.2010 р. за ОСОБА_2 визнано право власності на 83/300 частин житлового будинку з надвірними будівлями, зареєстровані по праву власності за дружиною ОСОБА_5, в тому числі на 39/300 частин, як спільне майно подружжя і на 44/300, як на обов'язкову долю в спадковому майні після смерті дружини ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 р. За ОСОБА_3 визнано право власності на 88/300 частин житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері. Рішенням суду, з виїздом на місце, встановлено, що ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_1 прибудова, яка складається з приміщень 1-1, 1-2, 1-6, 1-7, 1-8, що становить 26/100 частин , побудована батьками ОСОБА_3-ОСОБА_2 і ОСОБА_5 в період шлюбу, цією прибудовою користується ОСОБА_2 Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.11.2010 р. рішення суду набрало законної сили ( а.с. 53-56).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 16.06.2015 р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки із спільної часткової власності в натурі задоволено і на його 83/300 частин домоволодіння виділені коридор пл. 5 кв.м., житлова кімната 1-6 пл. 9,8 кв.м., ванна кімната пл. 3,4 кв.м., кухня пл. 6,8 кв.м. ОСОБА_3 на належні їй 88/300 виділені житлові кімнати 1-3 пл. 7 кв.м., 1-4 пл. 17,6 кв.м., коридори пл. 4,1 кв.м., 5,1 кв.м. Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_3, з дозволу ОСОБА_2, розпочала будівництво прибудови ( а.с. 90-96).

За договором дарування, посвідченого 22.08.2015 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 подарувала неповнолітній доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 38/300 частин житлового будинку з надвірними будівлями (а.с. 84).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленість між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України).

Статтею 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування ( п. 2 ч.1 ст. 57 СК України).

Таким чином, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі тощо.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 набула право власності на частину житлового будинку, хоча і під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1, але в порядку спадкування після смерті своєї матері, 50/300 частин житлового будинку є її особистою власністю.

В обгрунтування своїх уточнених позовних вимог ОСОБА_7 посилається на рішення суду щодо реального виділення ідеальної частки, яким на його думку, порушені права неповнолітньої дитини. Зазначене рішення Жовтневого районного суду м.Харкова набрало законної сили і є обов'язковим до виконання на всій території України відповідно до ст. 124 Конституції України.

Суд також зазначає, що згідно з ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав.

Судом не встановлено порушення прав позивача ОСОБА_1 , його неповнолітньої дитини або невизначення цих прав відповідачами.

Той факт, що ОСОБА_1 фактично проживає у спірному будинку не має правового значення, оскільки за змістом ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З огляду на встановлені обставини суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 11, 15, 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 316, 319, 321, 328 ЦК України, ст.57 Сімейного Кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , 3 особа-Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та перерозподіл ідеальних часток- відмовити за необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ -