22-ц/775/231/2017(м)
Категорія 32 Головуючий у 1-й інстанції Дочинець С.І.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Принцевської В.П.

секретаря Гаркуша О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вугледарі Донецької області на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 01 лютого 2017 року у справі за позовом Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Вугледарське відділення Мар'їнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області, Управління Пенсійного фонду України у м. Вугледар Донецької області, Вугледарський міський центр зайнятості, Мар'їнська міжрайонна виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вугледар про відшкодування майнової шкоди, завданої злочином,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що вироком Вугледарського міського суду Донецької області від 21 грудня 2010 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.5 ст. 27, ч. 2 ст. 364 КК України. Згідно вироку ОСОБА_2 в період з 01 листопада 2007 року по 01 травня 2010 року фактично не працював на дільниці підготовчих робіт на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», а лише значився, а картку для отримання заробітної плати з пін-кодом передав начальнику дільниці підприємства ОСОБА_3 та заступнику начальника цієї дільниці ОСОБА_4, які отримували та самостійно розпоряджалися цими коштами. У зв'язку з необґрунтованою виплатою заробітної плати за вказаний період і нарахуваннями на неї, що були виплачені в інтересах відповідача ОСОБА_2, підприємство зазнало матеріальних збитків.

З урахуванням уточнень від 26 січня 2017 року просив на підставі ст.1166 ЦК України стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках збитки у вигляді незаконно отриманої ними заробітної плати на ім'я ОСОБА_2 з листопада 2007 року по травень 2010 року у загальному розмірі 76 964 грн., а з відповідача ОСОБА_2 утриманні з його незаконно нарахованої заробітної плати з листопада 2007 року по травень 2010 року аліменти на дитину у розмірі 26 069 грн. 37 коп. та відрахування по сплаті членських внесків до профкому і особистому страхуванню у сумі 1697 грн., а всього 27 767 грн. 31 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 01 лютого 2017 року позовні вимоги ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» задоволені. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» завдана підприємству матеріальна шкода у розмірі по 38 482 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» завдана підприємству матеріальна шкода у розмірі 27 767 грн. 31 коп.

Стягнуто в дохід держави судовий збір за розгляд справи з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 384 грн. 82 коп. з кожного, з ОСОБА_2 - 277 грн. 67 коп.

В апеляційній скарзі ВВД ФССНВВПЗ України у м.Вугледарі Донецької області, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд не встановив реальний розмір збитків, що заподіяні відповідачами ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1». Задовольняючи змінені у розмірі позовні вимоги суд, у порушення ст. 61 ЦПК України, не врахував, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2013 року зазначено, що розмір майнової шкоди, завданої злочином, по цій справі встановлено вироком Вугледарського міського суду Донецької області від 21 грудня 2010 року (справа №1-136) та становить 76 964 грн. 95 коп. Позивачем не було надано доказів, які підтверджують розмір заявлених ним позовних вимог, а ті докази що є в матеріалах судової справи є суперечливими. Так, є розбіжність у розмірі утриманих аліментів на дитину, де згідно довідки від 13 червня 2012 року про нараховану заробітну плату ОСОБА_2 сума складає 27 069 грн. 37 коп., але позивач в уточненнях до позову просить стягнути сплачені аліменти на суму 26 069 грн. 37 коп. Щодо розміру членських внесків до профспілки у розмірі 1697 грн. 94 коп., то матеріали справи не містять документального підтвердження цієї суми.

Також, судом невірно застосована норма ч. 1 ст. 1166 ЦК України, оскільки позивач просив суд стягнути з винних осіб тільки частину від понесених витрат, спричинених злочинними діями, а не відшкодувати майнову шкоду в повному обсязі. Не з'ясована позиція сторін щодо заяви про визнання позовних вимог відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4, оскільки судом стосовно цього не було оголошено під час судового засідання.

Розподіл розміру майнової шкоди між відповідачами є несправедливим, та порушує права і інтереси відділення Фонду, а також самих відповідачів. Вважає, якщо позивач покладає на відповідача ОСОБА_2 відповідальність по відшкодуванню витрат, понесених внаслідок безпідставного нарахування йому заробітної плати, до яких включено аліменти та внески до профспілки, то у такому випадку до цих витрат необхідно було включити і витрати по сплаті страхових внесків та податку на прибуток. Суд фактично звільнив профспілку від обов'язку повернути отримані кошти, але не звільняє від цього державну фіскальну службу та Фонди загальнообов'язкового державного соціального страхування, що ставить їх в нерівне становище.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надали (т.2 а.с. 142, 144).

Треті особи: Мар'їнська міжрайонна ВД Донецького обласного відділення ФССТВП, Вугледарський МЦЗ, Вугледарське відділення Мар'їнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, УПФУ у м.Вугледар в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності (т.2 а.с. 68, 70, 90, 91-92,101).

Виходячи з положень ч.2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ВВД ФССНВВПЗ України у м.Вугледарі Донецької області ОСОБА_5, який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення відповідача ОСОБА_4, заперечення представника позивача ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що вироком Вугледарського міського суду Донецької області від 21 грудня 2010 року, який набрав законної сили 05 січня 2011 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст. 364, ч.2 ст.366 КК України, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.364 КК України. Вироком суду встановлено, що майнова шкода завдана підприємству у результаті злочинних дій ОСОБА_3, який працював начальником дільниці підготовчих робіт ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» і ОСОБА_4, заступника начальника цієї дільниці, при виконанні ними трудових обов'язків за попередньою змовою з ОСОБА_2, що виразилась в незаконному нарахуванні та виплаті заробітної плати за фактично невідпрацьований час в сумі 76 964 грн. Вказана сума перераховувалась на картковий рахунок ОСОБА_2, а фактично отримувалась ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які розпорядилися вказаними коштами самостійно на свої потреби.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у трудових відносинах з позивачем, тому шкода заподіяна ними повинна відшкодовуватися за правилами КЗпП України. Що стосується відповідача ОСОБА_2, то зазначеним вище вироком суду встановлено, що останній фактично не перебував у трудових відносинах з позивачем, а тому шкода завдана ним повинна відшкодовуватися за правилами ЦК України.

Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників визначені ст.130 КЗпП України.

Частиною 1 ст.130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Чинним законодавством поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Тотожні на перший погляд поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона не поширюється на трудові правовідносини.

За трудовим законодавством суб'єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться у трудових відносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Поняття «працівник» розкрито у ст.1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Згідно ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Підставою трудових відносин є трудовий договір.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Отже, визначення в ч.1 ст.130 КЗпП України «працівники несуть матеріальну відповідальність» означає, що матеріальна відповідальність може бути покладена на будь-якого працівника, який уклав трудовий договір з підприємством, установою, організацією.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у трудових відносинах з позивачем по справі ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (т.1 а.с. 219-226).

Згідно наказу про рух кадрів по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №214-к від 21 листопада 2007 року ОСОБА_3 було переведено із посади заступника начальника УПР-1 на посаду начальника цієї ж дільниці з 22 листопада 2007 року, ОСОБА_4 із посади начальника УПР-1 переведено на посаду заступника головного інженера з гірничих робіт технічної служби також з 22 листопада 2007 року. З вказаним наказом відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були ознайомлені 21 листопада 2007 року (т.1 а.с.129, 130).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року №14, судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальну порядку (п.3 ст.134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства.

Вироком Вугледарського міського суду Донецької області від 21 грудня 2010 року встановлено, що працівники ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період перебування у трудових відносинах завдали підприємству матеріальної шкоди на суму 76 964 грн.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 матеріальної відповідальності на підставі ст.134 КЗпП України.

Згідно особової картки відповідач ОСОБА_2 перебував з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» з 20 липня 2004 року, був прийнятий підземним гірником 3 розряду УПР-1; з 13 квітня 2005 року - підземним гірником 4 розряду УПР-1, а з 01 червня 2006 року підземним гірником 4 розряду УПР-2, з 01 грудня 2006 року - знову переведений до УПР-1.

Звільнений на підставі наказу № 92к за власним бажанням 17 травня 2010 року (т.1 а.с. 226).

Вищевказаним вироком суду відповідача ОСОБА_2 було визнано пособником у скоєному злочині, передбаченому ч.5 ст.27, ст.364 КК України.

Вироком Вугледарського міського суду від 21 вересня 2010 року (справа № 1-111-10р.) ОСОБА_2 також визнано винним у скоєнні злочину, передбаченому ч.2 ст.190 КК України. Згідно з цим вироком відповідач ОСОБА_2 у період з 01 березня 2007 року по 01 травня 2010 року фактично не працював на дільниці підготовчих робіт №1 ДП "Шахтоуправління "Південнодонбаське №1", а лише значився (т.1 а.с. 10-11).

Крім того, по цій же справі постановою суду від 21 вересня 2010 року підземний стаж відповідача ОСОБА_2 в період з березня 2007 року по травень 2010 року визнано недійсним, оскільки він фактично на шахті не працював, а лише значився (т.1 а.с. 9).

З огляду на викладене та враховуючи, що відповідач ОСОБА_2, не будучи звільненим, продовжував з березня 2007 року фактично перебувати у трудових відносинах з позивачем, покладених на нього обов'язків за трудовим договором у спірний період не виконував, в наслідок чого підприємству була завдана майнова шкода, що є підставою настання матеріальної відповідальності за ст.134 КЗпП України.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

В уточнених позовних вимогах позивач просив сягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 збитки завдані підприємству у розмірі 76 964 грн. у вигляді незаконно отриманої на ім'я ОСОБА_2 заробітної плати за період з листопада 2007 року по травень 2010 року, що встановлено вироком суду. З відповідача ОСОБА_2 позивач просив стягнути утриманні з його незаконно нарахованої заробітної плати з листопада 2007 року по квітень 2010 року аліменти на дитину у розмірі 26 069 грн. та відрахування на членські внески до профкому і страхування у розмірі 1697 грн. 94 коп. При цьому, відмінність сум, зазначених у довідці від 13 червня 2012 року, пов'язана із уточненням періоду стягнення з листопада 2007 року.

На підтвердження заявлених сум позивачем у суді апеляційної інстанції були надані розрахункові листи заробітної плати ОСОБА_2 за період з листопада 2007 року по травень 2010 року (т.2 а.с.106-113), з яких вбачається, що з нарахованої заробітної плати проводились утримання аліментів за виконавчим листом (шифр 508, 518), членські внески до профкому (шифр 523), платежі страховій компанії "АСКО" по особистому страхуванню (шифр 515), а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув ці кошти з відповідача ОСОБА_2, оскільки ці кошти призначалися для погашення його грошових зобов'язань.

Доводи апеляційної скарги, які у загальному змісті зводяться до неправомірної зміни позивачем позовних вимог і поставлення сторін у нерівне становище, є безпідставними.

Виходячи із принципу диспозитивністі цивільного судочинства (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих сторонами доказів.

Статтею 31 ЦПК України передбачено право позивача протягом всього часу розгляду справи на свій розсуд збільшити чи зменшити розмір позовних вимог.

ВВД ФССНВВПЗ України у м.Вугледарі Донецької області був залучений до участі у справі у якості третьої особи, проте питання щодо його прав та обов'язків оскаржуваним рішенням суду не вирішувалось.

Переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду. Помилкове посилання суду на положення ст.1166 ЦК України, як на підставу покладення матеріальної відповідальності на відповідача ОСОБА_2, на правильність ухваленого рішення не вплинуло, оскільки положеннями п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України також передбачена відповідальність у повному розмірі шкоди.

Порушень норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду, матеріалами справи не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного, підстав для задоволення апеляційної скарги ВВД ФССНВВПЗ України у м.Вугледарі та скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вугледарі Донецької області відхилити.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

В.П. Принцевська