АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, Київської міської ради, третя особа: Департамент фінансів Київської міської державної адміністрації про відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8, Київської міської ради, третя особа: Департамент фінансів Київської міської державної адміністрації про відшкодування збитків.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20.11.2015 між позивачем та ПАТ КБ «Хрещатик» було укладено Договір №107D-640220 банківського вкладу «Осінній оксамит» в Доларах США із помісячною сплатою процентів. Відповідно до п. 1.1 Договору було внесено грошові кошті на вкладний рахунок НОМЕР_1 у сумі 55 000,00 Доларів США на строк з 20.11.2015 по 20.12.2016. Постановою Правління Національного банку України від 05.04.2016 №234 ПАТ КБ «Хрещатик» було віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням Правління Національного банку України від 02.06.2016 № 46-рш було відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію ПАТ КБ «Хрещатик». Оголошення про ліквідацію ПАТ КБ «Хрещатик» було опубліковано в газеті Голос України № 160 (6360) від 09.06.2016. 21.06.2016 Позивачем було подано заяву про кредиторські вимоги. 13.06.2016 Позивачем було отримано від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000,00 грн., що є еквівалентом 7 999,33 Доларів США за курсом НБУ станом на 06.06.2016. Позивач вважає, що залишок неповернутої заборгованості у розмірі 47 000,66 Доларів США за вкладом є збитками, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів, як усчаників банку (власників істотної участі) У зв'язку з викладеним, позивач просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь 47 000,00 Доларів США та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.03.2017 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що суд першої інстанції посилаючись на ч. 6 ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дійшов безпідставного висновку про те, що відповідальність пов'язаної з банком особи у разі завдання саме шкоди банку вчиненої діями або бездіяльністю такої особи, а не шкоди завданої контрагентами перед якими банк мав зобов'язання.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача Київської міської ради та представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідач Іванов А.А. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності відповідача Іванова А.А., оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про відшкодування збитків відповідачами є не обґрунтованою та такою, що не підтверджена належними доказами про завдані йому реальні збитки чи упущену вигоду діями або бездіяльністю відповідачів, оскільки жодних договірних правовідносин чи інших зобов'язань між позивачем та відповідачами не виникало.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 20.11.2015 між позивачем та ПАТ КБ «Хрещатик» було укладено Договір №107D-640220 банківського вкладу «Осінній оксамит» в Доларах США із щомісячною сплатою процентів (13 місяців), відповідно до п. 1.1 якого ПАТ КБ «Хрещатик» прийняв грошові кошти у позивача на вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_1 у сумі 55 000,00 Доларів США на термін з 20.11.15 по 20.12.2016 (а.с. 10-11).

Відповідно п. 1.2 Договору, процентна ставка на вклад встановлюється в розмірі 11,5% процентіврічних.

Позивач отримав грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн., що підтверджується Заявою про видачу готівки від 13.06.2016 (а.с. 12).

21.06.2016 позивач звертався до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Хрещатик» Костенка І.І. із кредиторською вимогою про повернення вкладених коштів за Договором №1070-640220 банківського вкладу «Осінній оксамит» від 20.11.2015 (а.с. 31).

Відповідно до листа Національного Банку України №29-0004/59471 від 18.07.2016 постановою Правління Національного банку України від 05.04.2016 № 234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» КБ «Хрещатик» визнано неплатоспроможним та прийнято рішення від 05.04.2016 №463 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик». Правлінням Національного банку України прийнято рішення від 02.06.2016 №46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», а виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03.06.2016 №913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та призначено уповноважену особу по ліквідації неплатоспроможного банку (а.с. 32).

В своїй апеляційній скарзі позивач вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що діями що призвели до негативних наслідків у вигляді заподіяння збитків, є згідно ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» порушенням вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності.

Також, у ч. 6 ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» закріплено, що пов'язана з банком особа за порушення нормативно-правових актів НБУ, за доведення банку до неплатоспроможності, за дії або бездіяльність, які призвели до заподіяння банку шкоди, несе відповідальність за умови наявності її вини.

Цією статтею також визначено, що якщо внаслідок дій або бездіяльності пов'язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов'язана з банком особа через такі дії або бездіяльність прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи будуть нести солідарну відповідальність.

Важливою передумовою покладення відповідальності на такого акціонера є доведення належними доказами факту отримання певної майнової вигоди від протиправних дій інших пов'язаних із банком осіб, що передбачає спільність дій і намірів обох.

Таким чином, відповідальність власників істотної участі не настає автоматично.

Отже, для застосування солідарної відповідальності та відшкодування шкоди за рахунок майна акціонерів першочерговим є саме спільність діяння власників істотної участі банку. Враховуючи те, що відповідальність за заподіяну шкоду є зобов'язанням деліктного характеру й виникає з позадоговірних відносин, важливою передумовою її настання буде доведення складу правопорушення.

Зі змісту ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» випливає, що необхідними умовами покладення відповідальності на акціонера за зобов'язаннями банку є: наявність істотної участі в банку; наявність протиправного діяння; наявність шкоди, завданої таким діянням; причинно-наслідковий зв'язок між протиправним діянням і заподіяною шкодою; вина учасника банку.

Однак, апелянтом не було надано відповідних доказів того, що саме дії відповідачів призвели до настання негативних наслідків у вигляді заподіяння збитків, а також не підтверджені належними доказами факти їх дій або бездіяльності, які б спричинили шкоду банку так і шкоду позивачу, а також не визначена та не доведена вина відповідачів, як і не доведена їх солідарна відповідальність.

Оскільки твердження апелянта про те, що у відповіді на адвокатський запит Національний банк України підтвердив той факт, що власники істотної участі зобов'язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, не є підставою для віднесення банку до категорії неплатоспроможних та не зазначено, що саме причиною настання неплатоспроможності стали дії відповідачів.

Правовідносинами, що склались між ОСОБА_6 та ПАТ «КБ «Хрещатик» є договірні відносини, які регулюються виключно нормами цивільного законодавства.

Так, ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Слід зазначити, що жодних договірних правовідносин чи інших зобов'язань в ОСОБА_8 та Київської міської ради перед апелянтом не виникало, оскільки вони не є стороною договору №107D-640220 укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Хрещатик».

Відповідно, твердження апелянта про завдання збитків є хибним та не обґрунтованим та таким, що не підтверджено належними доказами.

Відповідно до статті 22 ЦК України способом відшкодування шкоди є відшкодування збитків, до яких належить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, позивачем повинно бути доведено та надано належні докази щодо завдання йому шкоди у вигляді реальних збитків чи упущеної вигоди.

Крім того, апелянтом до суду не надано підтверджень тому, яким саме чином відповідачі порушили, не визнали чи оспорили права позивача.

Більше того, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Зазначене твердження міститься в постанові Верховного Суду України № 6-2001цс15 від 20 січня 2016 року.

Так, відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та кредиторів банку.

При цьому, п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 вказаного Закону, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

Частиною 5 статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Положеннями ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено повноваження уповноваженої особи Фонду, яка з дня свого призначення, зокрема складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

При цьому, після затвердження переліку вимог кредиторів їх задоволення здійснюється в порядку, встановленому ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною 4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» закріплено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Таким чином, є правомірним висновок суду першої інстанції, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб реалізує свої повноваження у визначений законом спосіб та за певною процедурою.

Як вбачається з матеріалів справи, частину коштів ОСОБА_6Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було повернуто.

Крім того, апелянт посилався на неможливість застосування постанови Верховного Суду України від 20.01.2016 №6-2001цс15 до даних позовних вимог. Однак, з таким посиланням погодитись не можливо, оскільки в основу правової позиції ВСУ покладено необхідність застосування норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з моменту запровадження тимчасової адміністрації, а не предмет спору про який зазначає апелянт.

Необхідно також зазначити, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо неможливості прийняття одноособового рішення акціонером про збільшення статутного капіталу, оскільки відповідно до п. 6 ч. 22 статті 33 Закону України «Про акціонерні товариства» до виключної компетенції загальних зборів акціонерного товариства зокрема належить прийняття рішення про збільшення статутного капіталу.

Таким чином, суд першої інстанції не припустився порушень норм матеріального та процесуального права, оскільки предметом спору не було дослідження порядку поповнення статутного капіталу.

З вищенаведених підстав, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть вплинути на законність ухваленого судом рішення.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, Київської міської ради, третя особа: Департамент фінансів Київської міської державної адміністрації про відшкодування збитків - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва