Провадження №22-ц/784/1128/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 473/3869/16-ц Головуючий І інстанції Лузан Л.В.
Провадження № 22-ц/784/1128/17 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Кушнірової Т.Б., Крамаренко Т.В.,

за участю секретаря Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом Приватного підприємства (далі ПП) «Укрінтерпостача» до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне підприємство «Сільськогосподарське підприємство (далі ПП СП) «Агро-Дар-Вознесенськ» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ПП «Укрінтерпостача» звернулося до суду з даним позовом, який в подальшому уточнило та в якому посилалося на те, що 09 січня 2008 року за реєстровим номером №29 було зареєстровано договір оренди землі між ПП «Укрінтерпостача» та ОСОБА_1 стосовно належних йому земельних ділянок загальною площею 4,4154га,які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та знаходяться на території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області. Строк оренди було погоджено - 10 років, тобто до 09.01.2018 року, орендна плата складала 1,5% від вартості земельної ділянки, що на час укладення договору становило 596,71 грн. На підставі вказаного договору та на його виконання ОСОБА_1 передав ПП «Укрінтерпостача» належні йому земельні ділянки, що підтверджується актом приймання-передачі. Проте, в період дії договору позивач дізнався, що 14.11.2016 року було укладено договір оренди двох з раніше переданих йому в оренду земельних ділянок, площею 3,646га та 0,61га між ОСОБА_1 та ПП «Агро-Дар-Вознесенськ», який було зареєстровано 23.11.2016 року. Оскільки зазначені земельні ділянки перебувають у фактичному володінні та користуванні ПП «Укрінтерпостача», позивач вважає зазначений договір недійсним. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельних ділянок площею 3,646га (кадастровий номер :01:000:0392) та 0,6100га (кадастровий номер :03:000:1318),розташованих на території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належать ОСОБА_1, укладений між ОСОБА_1 та ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ», зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.11.2016 року, та стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь ПП «Укрінтерпостача» судові витрати.

Ухвалою суду від 05.01.2017 року в відкритті провадження в частині позовних вимог ПП «Укрінтерпостача» до ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ» було відмовлено.

Ухвалою суду від 06.02.2017 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ».

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 квітня 2017 року позовні вимоги ПП «Укрінтерпостача» було задоволено. Судом визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, площею 3,6460 га, кадастровий номер :01:000:0392 та площею 0,6100 га, кадастровий номер :03:000:1318, що розташовані в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений між ОСОБА_1 та ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ»», який зареєстрований 23.11.2016 року державним реєстратором виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимогах ПП «СП «Укрінтерпостача» у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду дійсним та фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким у позові відмовити. Також пояснила суду, що позивач користувався землями відповідача на умовах оренди і до 2006 року. Після укладення договору 28 жовтня 2006р. продовжив користуватися цими землями. Ніяких актів прийому - передачі земельних ділянок ні у 2006р., ні у 2008р. позивач відповідачу не передавав. Відповідач до закінчення строку дії договору звернувся до позивача з листом від 10.10.2016р., в якому повідомив про своє не бажання надавати позивачу свої земельні ділянки в оренду на наступний строк. На своє звернення отримав відповідь від позивача від 25.10.2016р., в якій позивач заперечував проти повернення земель відповідачу, так як вважав, що договір діє до 2018р. Ніяких дій направлених на пролонгацію дії договору позивачем вчинено не було.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку (серія ЯГ № 324584, серія ЯГ № 324585, серія ЯГ № 324586, серія ЯГ № 324646), виданих 23.11.2006 року Вознесенською райдержадміністрацією Миколаївської області, ОСОБА_1 належать земельні ділянки, площею 3,65га та 0,61га, 0,15га, 0,0054га, які розташовані в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області та надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 28 жовтня 2006року ОСОБА_1 уклав з ПП «Укрінтерпостача» договір оренди земельної ділянки, загальною площею 4,4154га (складається з земельних ділянок, які мали площі 0,15га, 0,0054га, 3,65га, 0,61га) строком на 10 років. Зазначений договір був зареєстрований у Вознесенському реєстраційному окрузі 09.01.2008 року за № 29. Відповідно до умов даного договору орендар набув право на особисте використання об'єкта оренди для сільськогосподарських потреб та зобов'язався щорічно в грудні поточного року сплачувати орендну плату в розмірі 1,5 % від грошової вартості земельної ділянки, а після припинення дії договору - повернути ділянку орендодавцю. В договорі узгоджені й інші умови.

Також судом було встановлено, що 14.11.2016 року між ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди належних останньому земельних ділянок площею 3,6460га та 0,6100га, строком на 10 років, який був зареєстрований 23.11.2016 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі та посилаючись на ст. 6, ч.ч. 1, 2 ст. 202, ст. 203, ст. 204, ст. 215, ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638, ч.2 ст.792 ЦК України, ч.1 ст. 14, ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі», суд дійшов висновку, що строк дії спірного договору оренди землі починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення, оскільки набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обовязки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. З урахуванням зазначених норм матеріального права строк дії вищевказаного договору спливає 09.01.2018 року, а отже має місце порушення прав ПП «Укрінтерпостача», оскільки спірний договір оренди земельних ділянок бук укладений під час дії договору оренди, укладеного раніше між позивачем та ОСОБА_1, а отже позовні вимоги ПП «Укрінтерпостача» обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Крім того, приймаючи рішення по справі суж посилався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017р. у справі № 6-2777цс16.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду, з наступного.

Застосовуючи при прийнятті рішення по справі правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017р. у справі № 6-2777цс16, суд не в повній мірі врахував положення ч.1 ст. 360-7 ЦПК України стосовно того, що хоч висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, проте, суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як убачається з тексту постанови Верховного Суду України від 18.01.2017р. у справі № 6-2777цс16 та тексту рішення Кобеляцький районний суд Полтавської області від 03 березня 2016р., яке було предметом перегляду Верховним Судом України у справі № 6-2777цс16, в договорі оренди по тій справі розділом «Строк дії договору» було передбачено, що земельна ділянка надається в оренду строком на 5 років, і що відлік строку оренди розпочинається з моменту державної реєстрації цього договору оренди землі. Дане питання було предметом дослідження судів всіх інстанцій. Суд першої інстанції, з яким погодилися і суди апеляційної та касаційної інстанції, посилався на те, щопосилання представника відповідача на пункт договору оренди щодо відрахування строку дії договору з часу його державної реєстрації не заслуговують на увагу, оскільки відповідач приступив до виконання умов договору оренди з 02 січня 2011 року і фактично користувався земельною ділянкою до дня державної реєстрації договору оренди. І саме з цим висновком не погодився Верховний Суд України з посиланням на конкретні умови договору оренди землі.

Договір оренди землі, укладений 28.10.2006року між ОСОБА_1 та ПП «Укрінтерпостача» не містить такого пункту договору, оскільки в ньому зазначено тільки те, що договір укладено на десять років( п.8 договору) без зазначення того, що відлік строку оренди розпочинається з моменту державної реєстрації цього договору.

За таких обставин слід дійти висновку, що правовідносини у справі № 6-2777цс16 не є подібними до правовідносин по даній справі, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально - правове регулювання спірних відносин, а в даному випадку встановлені фактичні обставини по зазначеним справам, як і предмет позову, не є тотожними.

Отже, у суду першої інстанції не було правових підстав застосовувати до правовідносин по даній справі правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017р. у справі № 6-2777цс16.

Крім того, проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що при прийнятті рішення суд хоч і посилався на норми права, які регулюють спірні правовідносини, але невірно витлумачив положення вищезазначених законів та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог, залишивши поза увагою те, що відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України Про оренду землі. За змістом статей 18, 20 Закону України Про оренду землі (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Відповідно до пункту 40 укладеного між сторонами договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

В той же час частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

У справі, що переглядається, сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши його 28 жовтня 2006 року своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Однак, зареєстрований у встановленому законом порядку цей договір був лише 09 січня 2008р. Отже, з юридичної точки зору даний договір дійсно набрав чинності тільки 09 січня 2008р., оскільки відповідно до зазначених положень договору оренди та Закону України Про оренду землі саме в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося. Саме про це зазначено в правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові № № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ, які вже відбулися, з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України № 6-118цс13 від 25.12.2013р., якщо сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов, то одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Таким чином, з юридичної точки зору сторони за договором дійсно набувають права та обовязки, передбачені цим договором, тільки після відповідної державної реєстрації договору, в тому числі і взаємні права на обовязки на користування земельною ділянкою, але на умовах вже укладеного договору оренди та додержання строків використання земельної ділянки, передбачених вже укладеним договором оренди землі і не можуть без взаємної згоди змінити будь-яку умову, згоди щодо якої вони досягли під час його укладення, на момент реєстрації договору оренди.

Як убачається з тексту договору оренди землі, укладеного між сторонами, сторони при його підписанні( укладенні), яке відбулося 28 жовтня 2006р., обумовили строк його дії, а саме 10 років. Оскільки сторони не зазначили в тексті договору оренди, що відлік строку оренди розпочинається з моменту державної реєстрації цього договору, не обумовили строк реєстрації договору, і відповідачОСОБА_1 не міг знати коли позивач здійснить державну реєстрацію цього договору, а також враховуючи те, що позивач і раніше користувався спірними земельними ділянками відповідача на умовах оренди, а після підписання договору оренди від 28 жовтня 2006р. фактично продовжив використовувати їх на умовах оренди, що підтверджується, як поясненнями представника відповідача, так і довідкою виконавчого комітету Олександрівської селищної ради від 16.02.2017р. про те, що земельні ділянки відповідача використовуватися позивачем з 2005р. по 2015р., довідкою виконавчого комітету Олександрівської селищної ради від 23.01.2017р. про використання позивачем земельних ділянок відповідача в 2016р., довідкою позивача від 27.03.2017р., слід дійти висновку про те, що волевиявлення сторін при укладанні договору оренди стосовно строку дії договору було направлено на 10 років з моменту укладення, а не державної реєстрації договору. Саме на цьому наполягає відповідач. Доказів зворотнього позивачем надано не було.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує також те, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

З урахуванням викладеного висновок суду про те, що строк дії договору оренди слід обчислювати з моменту його державної реєстрації, а не з моменту укладення, не відповідає ні обставинам справи, які були встановлені судом першої інстанції, ні вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в межах заявлених позовних вимог.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу також доводи, наведені в позовній заяві про те, що реєстрація спірного договору оренди була вчинена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», оскільки на думку позивача спірний договір був зареєстрований в період дії раніше зареєстрованого в установленому законом порядку договору оренди землі, так як такі ствердження позивача не відповідають встановленим судом обставинам справи та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Про визнання недійсним спірного договору оренди землі з інших підстав позовних вимог в установленому законом порядку заявлено не було. Суд же згідно ст. 11 ЦПК України розглядає справи, а апеляційний суд згідно ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачем було сплачено за подачу апеляційної скарги 1515 грн.80 коп. ( а.с. 93, 125), тому з позивача на користь відповідача слід стягнути 1515 грн.80 коп., оскільки колегія суддів прийшла до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303,307, 309, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 квітня 2017 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ПП «Укрінтерпостача» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, площею 3,6460 га, кадастровий номер :01:000:0392 та площею 0,6100 га, кадастровий номер :03:000:1318, що розташовані в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладеного між ОСОБА_1 та ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ»», який зареєстрований 23.11.2016 року державним реєстратором виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області відмовити.

Стягнути з ПП «Укрінтерпостача» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1515 грн.80 коп.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді