Ухвала

іменем україни

25 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Заводський районний відділ у м. Дніпродзержинську Головного управління в Дніпропетровській області державної міграційної служби України, про визнання особи такою, що втратила право на проживання у будинку та виселення без надання іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_5 про визнання таким, що втратив право на проживання у будинку та виселення без надання іншого житлового приміщення, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 13 січня 2012 року вона є власником будинку АДРЕСА_1. Відповідач є її рідним братом, а спірний будинок вона отримала у власність за заповітом після смерті їхньої матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач із народження був зареєстрований та проживав у спірному будинку, але з 2013 року залишив будинок, не сплачував комунальні послуги, не доглядав за станом будинку, внаслідок чого будинок став занедбаний, постачання комунальних послуг до будинку було припинено. У 2015 році відповідач повернувся до будинку та, побачивши, що там проживає її дочка, став створювати конфліктні ситуації, пошкодив меблі, побутову техніку, продав шифер, розібрав димову трубу, пошкодив крани, замки на дверях та став поводитися так, що спільне проживання з ним є неможливим.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_5 із вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення; зобов'язати Заводський районний відділ у м. Дніпродзержинську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_5

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року скасовано рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_5 із зазначеного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, змінити рішення суду першої інстанції, відмовивши у задоволенні указаного позову у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом із тим згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові у справі № 6-158цс14, на яку правильно послався апеляційний суд на обгрунтування своїх висновків по суті вирішеного спору.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Судом установлено, що станом на час розгляду справи в суді єдиним власником спірного будинковолодіння є позивач, яка набула право власності на нього за заповітом після смерті матері.

Відповідач був членом сім'ї своєї померлої матері, проте членом сім'ї позивача не є.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок апеляційного суду про часткове задоволення указаного позову і визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком та як наслідок - виселення зі спірного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Обгрунтовуючи такий вивновок, суд правильно виходив із того, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Розглядаючи указаний позов, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 64, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваного рішення апеляційного суду вбачається, що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно установив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Підстав вважати помилковими висновки суду по суті вирішеного спору колегія суддів не вбачає.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо неповного з'ясування судом обставини справи, неправдивих тверджень позивача та спростування їх наданими відповідачем доказами зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Доводи касаційної скарги щодо предмета і підстав поданого позову є помилковими, спростовуються матеріалами справи та установленими апеляційним судом обставинами.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів не знаходить підстав для висновків, що судом під час розгляду справи порушено норми матеріального та процесуального права.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Оскільки апеляційним судом обґрунтовано скасоване оскаржуване рішення суду першої інстанції, то відсутні підстави залишати останнє без змін згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко