Справа №484/3365/16-ц 26.05.2017 26.05.2017
Провадження №22-ц/784/1300/17
Справа № 484/3365/16-ц
Провадження № 22-ц/784/1300/17 Головуючий першої інстанції: Маржина Т.В.
Категорія: 48 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

26 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Шагаєм О.А.,

за участі - ОСОБА_2, представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

Миколаївського обласного центру зайнятості

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Миколаївського обласного центру зайнятості про визнання незаконними і скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Миколаївського обласного центру зайнятості (далі - Миколаївський ОЦЗ) про визнання незаконними і скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що з 07 лютого 2010 р. працював на посаді директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості (Первомайський МЦЗ).

Наказами № №457-к, 458-к від 10 жовтня 2016 р. його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а відповідно до наказу № 477-к від 31 жовтня 2016 р. звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Посилаючись на те, що відповідачем порушений порядок притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення, оскільки відповідні накази йому не вручені, з ними він не ознайомлений, трудова книжка йому не видана, розрахунок при звільненні з ним не проведений, у день звільнення він перебував у робочому відрядженні, внаслідок незаконного звільнення суттєво змінився звичайний уклад його життя, він втратив роботу, відповідні соціальні зв'язки, змушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися за судовим захистом, витрачати на це свій час, а також постраждала його репутація і він не може бути поставлений на облік як безробітний через підставу звільнення, позивач просив суд визнати незаконними та скасувати накази № №457-к, 458-к від 10 жовтня 2016 р. про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та наказ № 477-к від 31 жовтня 2016 р. про звільнення з роботи, поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В подальшому позивач доповнив обставини, якими обґрунтовував позов, та послався на те, що оскаржувані накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності є незаконними, оскільки винесені неповноважною особою - директором Миколаївського ОЦЗ, тоді як згідно із Положенням про службу зайнятості директор регіонального (обласного) центру зайнятості може накладати дисциплінарні стягнення на працівників регіонального центру зайнятості та підпорядкованих центрів зайнятості, окрім директорів базових центрів зайнятості, на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Таке саме застереження міститься у Положенні про Миколаївський обласний центр зайнятості. Тож директор Миколаївського ОЦЗ не мав повноважень притягувати його до дисциплінарної відповідальності.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення ОСОБА_2 є законними, позивач ухилявся від отримання наказів та трудової книжки, а директор Миколаївського ОЦЗ згідно ст. 147-1 КЗпП України має право накладати дисциплінарні стягнення на директорів базових центрів зайнятості.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2017 р. позов задоволено.

Визнано незаконними і скасовано накази директора Миколаївського обласного центру зайнятості № 457-к від 10 жовтня 2016 р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.», № 458-к від 10 жовтня 2016 р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.» та № 477-к від 31 жовтня 2016 р. «Про звільнення ОСОБА_2 з посади директора Первомайського МРЦЗ 31 жовтня 2016 р. у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, за п.3 ст. 40 КЗпП України».

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості з 31 жовтня 2016 р.

Стягнуто з Миколаївського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2016 р. по 21 квітня 2017 р. в сумі 28 510 грн. 57 коп. з відрахуванням із вказаної суми податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з Миколаївського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Стягнуто з Миколаївського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 653 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить його скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У запереченні на апеляційну скаргу позивач вказує на помилковість її доводів, відповідність висновків суду обставинам справи та вимогам закону і просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що з 24 грудня 1997 р. ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Первомайським МРЦЗ, працюючи на різних посадах.

З 09 лютого 2010 р. ОСОБА_2 призначений на посаду директора Первомайського МРЦЗ.

Наказами директора Миколаївського ОЦЗ № 457-к та № 458-к від 10 жовтня 2016 р. (а.с.44-47) ОСОБА_2 притягнутий до дисциплінарної відповідальності за неналежний контроль за роботою підлеглих щодо організації професійного навчання на замовлення роботодавця та за неналежну організацію діловодства в Первомайському МРЦЗ.

Наказом директора Миколаївського ОЦЗ № 477-к від 31 жовтня 2016 р. (а.с.48) ОСОБА_2 звільнений з посади у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, за п.3 ст. 40 КЗпП України.

Вирішуючи спір, суд вважав, що предметом дослідження по справі з урахуванням того, що позивачем не оспорюється підстави притягнення його до дисциплінарної відповідальності, є повноваження посадової особи, якою застосовано дисциплінарну відповідальність.

Однак, з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

В силу ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено ст. 149 КЗпП України: до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місця з дня його виявлення, не рахуючи час звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку ( ст. 148 КЗпП України).

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 22 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148,

149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень,

зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України).

З урахуванням викладеного суд при вирішенні даного спору зобов'язаний з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 та в подальшому його звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст.40 КЗпП України, чи додержані уповноваженим органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При вирішенні справи суд не врахував зазначені вимоги закону та особливості трудових правовідносин.

Зокрема, судом не повно було встановлено обставини щодо застосування до позивача дисциплінарних стягнень.

Так, згідно наказу директора МОЦЗ № 457-к від 10 жовтня 2016 р. працівниками Первомайського МРЦЗ допущені порушення в організації професійного навчання на замовлення ДП ДГ «Зелені кошари».

Зокрема, договором № 00020 від 23 березня 2016 р., укладеним між Первомайським МРЦЗ та ОСОБА_6, передбачено проведення професійного навчання безробітного (а.с.108).

Договором № 00180 від 25 березня 2016 р., укладеним між ПМРЦЗ та ДП ДГ «Зелені кошари» про організацію професійного навчання безробітних на замовлення роботодавця (а.с.102) та додатком до вказаного договору - списком безробітних, до якого входить лише ОСОБА_6, було передбачено навчання безробітної ОСОБА_6 у строк з 24 березня 2016 р. по 30 березня 2016 р.

Первомайським МРЦЗ у порушення п.п.2.4.2 п.2.4 Договору протягом п'яти робочих днів після закінчення навчання ОСОБА_6 не була направлена до роботодавця на працевлаштування. При цьому направлення на працевлаштування ОСОБА_6 було видане 31 серпня 2016 р., тоді як 22 серпня 2016 р. вона вже знялася з реєстрації в ПМРЦЗ і до цієї дати не відмовлялася від працевлаштування, оскільки ніхто їй такого працевлаштування не пропонував, тобто не зі своєї вини, тож у неї не виникло обов'язку відшкодовувати вартість навчання; вона не порушила п.3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Таке свідчить про те, що директором Первомайського МРЦЗ не було забезпечено контроль за роботою підлеглих щодо організації професійного навчання безробітних на замовлення роботодавця.

Про наведені порушення відповідачу стало відомо 23 серпня 2016 р. з листа Первомайського МРЦЗ від 22 серпня 2016 р. № 03-1088 про надання довідки щодо витрат на навчання безробітної ОСОБА_6 та проведеної 06 вересня 2016 р. перевірки.

Також із наданих відповідачем доказів (а.с. 159-170) вбачається, що до роботи з документами ПМРЦЗ була допущена стороння особа - ОСОБА_7

З договору № 06-08/15 від 01 квітня 2016 р., укладеного між ПМРЦЗ та ПП «АНАІК», посадової інструкції прибиральниці-кур'єра, додаткової угоди №1 до вказаного договору від 30 червня 2016 р. (а.с. 159), відповіді директора ПП «АНАІК» щодо послуг, які надає підприємство (а.с. 166); вбачається, що ОСОБА_7 є працівником ПП «АНАІК» і за договором, укладеним між Первомайським МРЦЗ та ПП «АНАІК», виконувала функції прибиральниці-кур'єра у Первомайському МРЦЗ, в які входить в тому числі запис розсильних і одержаних ділових паперів у книгу.

Суду не надано доказів ознайомлення ОСОБА_7 із законодавством про захист персональних даних, Інструкцією з діловодства, відповідальністю за порушення таких норм, а також щодо надання їй повноважень для здійснення діловодства в Первомайському МРЦЗ.

Такі факти були виявлені відповідачем 26 серпня 2016 р.

За допущення до роботи з документами центру зайнятості сторонньої особи позивачу було оголошено догану наказом № 458-к від 10 жовтня 2016 р.

У період з 05 вересня по 16 вересня 2016 р. позивач був непрацездатний у зв'язку із хворобою, а з 24 грудня 2016 р. по 07 жовтня 2016 р. перебував у відпустці і став до роботи 10 жовтня 2016 р.

Наведене свідчить про те, що позивачем були допущені порушення, які мали ознаки дисциплінарних, роботодавець намагався отримати від позивача пояснення у зв'язку із виявленими фактами, притягнення його до відповідальності наказами № 457-к та № 458-к від 10 жовтня 2016 р. відбулося у межах визначеного ст. 148 КЗпП України строку застосування дисциплінарної відповідальності.

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України).

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що на працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Відповідно до Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України № 41 від 20 січня 2015 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 лютого 2015 р. за № 141/26586 з наступними змінами, Миколаївський ОЦЗ є регіональним центром зайнятості, а Первомайський МРЦЗ - базовим (п.2 розділу 1).

Згідно з пунктами 3, 4 розділу V Положення базовий центр зайнятості очолює директор, який призначається на посаду і звільняється з посади директором регіонального центру зайнятості за погодженням із Головою Служби та з головою відповідної місцевої державної адміністрації. Директор базового центру зайнятості здійснює керівництво діяльністю цього центру та несе персональну відповідальність за виконання покладених на нього завдань та функцій, ефективну роботу центру, цільове використання коштів фонду в межах затвердженого кошторису видатків, належне використання виділеного у розпорядження центру майна і матеріальних цінностей, виконання наказів і доручень Голови Служби та директора регіонального центру зайнятості.

Відповідно до Положення про Миколаївський обласний центр зайнятості, затвердженого наказом Державної служби зайнятості № 38 від 04 березня 2016 р., Миколаївський обласний центр зайнятості є державною установою у централізованій системі державних установ державної служби зайнятості та підпорядковується Центральному апарату Служби та є йому підзвітним.

Як визначено п.12 Положення про Миколаївський обласний центр зайнятості, затвердженого наказом Державної служби зайнятості № 38 від 04 березня 2016 р., прийняття і звільнення працівників підпорядкованих базових центрів зайнятості (крім директора) проводиться згідно з наказом директора Центру за поданням директора базового центру зайнятості. Директор Центру у межах своїх повноважень вживає заходів заохочення і накладає стягнення на працівників Центру та підпорядкованих йому базових центрів зайнятості (крім директорів базових центрів зайнятості) на території Миколаївської області.

Положенням про Первомайський міськрайонний центр зайнятості, затвердженим наказом Миколаївського обласного центру зайнятості № 54 від 28 березня 2016 р., визначено, що Первомайський МРЦЗ підпорядковується Миколаївському ОЦЗ (далі - регіональний центр зайнятості) та є йому підзвітним. Базовий центр зайнятості очолює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади Головою Служби за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації.

Таким чином, директор Миколаївського ОЦЗ не наділений повноваженнями накладати стягнення на директора базового центру зайнятості, а тому оскаржувані накази № 457-к та № 458-к від 10 жовтня 2016 р. є незаконними і суд обґрунтовано вважав, що вони підлягають скасуванню як такі, що прийняті неповноважною особою.

За такого колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що зазначені у наведених вище Положеннях правила і обмеження щодо накладення стягнень на директорів базових центрів зайнятості не суперечать вимогам КЗпП України, як зазначено в апеляційній скарзі, а цілком узгоджуються з положеннями трудового законодавства, оскільки, як зазначено вище, ч. 2 ст. 147-1 КЗпП України визначено, що в разі, якщо працівники несуть дисциплінарну відповідальність за положеннями, дисциплінарні стягнення може також накладатися органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Таким чином, незважаючи на те, що дисциплінарна відповідальність працівників центрів зайнятості не передбачена окремими статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, але особливості притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих категорій працівників передбачена загальними Положеннями про центри зайнятості, що не суперечить положенням ч. 2 ст. 147-1 КЗпП України.

За такого накази № 457-к та 458-к від 10 жовтня 2016 р. про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є незаконними через їх прийняття неповноважною особою.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, в тому числі, у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Як вбачається з наказу № 477-к від 31 жовтня 2016 р. ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України за видання з перевищенням повноважень наказу від 01 серпня 2016 р. «Про проведення службової розслідування» та здійснення на його підставі службового розслідування, що суперечить Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 950 від 13 червня 2000 р. (далі - Порядок), оскільки Первомайський МРЦЗ як юридична особа публічного права не уповноважена на виконання функцій держави, в тому числі - проведення службового розслідування.

Згідно наданих відповідачем доказів ОСОБА_2 дійсно, видавши наказ від 01 серпня 2016 р., невірно визначив статус проведення призначеної ним перевірки з метою правомірності дій працівників Первомайського МРЦЗ під час прийняття рішень про надання статусу та призначення допомоги по безробіттю ОСОБА_8, що призвело до переплати коштів, як службового розслідування, що не відповідає Порядку.

Однак, відповідачем не надано доказів, що така невідповідність завдала шкоди установі або окремими громадянам. Навпаки, внаслідок вказаної перевірки були виявлені та усунуті порушення законодавства.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково, і громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

З аналізу наведеного вбачається, що такими, що систематично порушують трудову дисципліну, визнаються працівники, які мають дисциплінарне або громадське стягнення за порушення трудової дисципліни та порушили її знову протягом року (ст. 151 КЗпП України) з дня застосування стягнення за перше порушення.

Таким чином однією з умов звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України є попереднє застосування до працівника заходів дисциплінарного чи громадського стягнення та вчинення саме після таких заходів нового проступку.

При звільненні позивача такі положення закону не було враховано.

Попередньо ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності 10 жовтня 2016 р.

Таким чином, порушення трудової дисципліни, яке могло бути підставою для застування п. 3 ст. 40 КЗпП України, ОСОБА_2 мав вчинити після 10 жовтня 2016 р., але наказ, який став підставою для звільнення позивача, видано директором Первомайського МРЦЗ 01 серпня 2016 р. В матеріалах справи відсутні докази, що на час видання наказу від 01 серпня 2016 р. ОСОБА_2 мав дисциплінарні стягнення, які не втратили сили. Також, як і попередні накази про оголошення догани, наказ про звільнення позивача також видано неповноважною особою - директором Миколаївського ОЦЗ.

За такого звільнення позивача є незаконним, а доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застування п. 3 ст. 40 КЗпП України ґрунтуються на помилковому застуванні норм трудового законодавства.

Незважаючи на те, що судом першої інстанції не було повно встановлено обставини справи щодо застування до позивача заходів дисциплінарної відповідальності, але таке не вплинуло на правильність висновку суду щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання незаконними наказів та поновлення на роботі, а тому в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України відсутні підстави для скасування рішення суду.

У зв'язку із поновленням позивача на роботі суд вірно дійшов висновку про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст. 235 КЗпП України.

Розрахунок суду виплати середнього заробітку сторонами не оспорюється.

Що стосується вирішення судом питання відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом правильно встановлено, що незаконними діями відповідача у зв'язку із притягненням ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та звільнення порушено права останнього, що мало негативні наслідки: його було позбавлено роботи, через що постраждала ділова репутація, він був позбавлений єдиного джерела існування, що змусило докладати значних додаткових зусиль для організації життя, звертатися до суду. Все це призвело до душевних страждань, тобто завдало моральної шкоди.

За такого доводи апеляційної скарги про відсутність доказів завдання ОСОБА_2 моральної шкоди є безпідставними.

Як роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості

З огляду на характер порушень, які призвели до моральних страждань, їх неодноразовість та тривалість, обсяг страждань, яких зазнав позивач, стягнута судом компенсація завданої позивачу моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. є достатнім, розумним і справедливим відшкодуванням завданої йому моральної шкоди, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме незазначення в описовій частині рішення суду про зміну позивачем предмету позову.

Так, предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої суд повинен винести рішення.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК).

Позивач може змінити предмет або підставу позову до початку розгляду судом справи по суті (ч. 2 ст. 31 ЦПК).

Згідно заявленого ОСОБА_2 позову його предметом було визнання незаконними наказів про застосування дисциплінарної відповідальності та поновлення його на роботі через порушення відповідачем порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Саме такі матеріально-правові вимоги були розглянуті та вирішені судом.

У своїй заяві від 20 грудня 2016 р., яка подана до початку розгляду судом справи по суті, ОСОБА_2 доповнив підстави заявленого позову посиланням на відсутність повноважень особи, яка видала оскаржувані накази (а.с. 206-207). Тобто позивач скористався наданим законом правом щодо доповнення підстав позову.

Щодо зазначених у заяві від 20 грудня 2016 р. та від 20 квітня 2017 р. (а.с. 333) уточнень формулювань позовних вимог в частині поновлення на роботі, а саме зазначення статусу установи, куди позивач поновлюється, та обсягу повноважень посади, на яку він поновлюється, не є зміною предмету позову.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного центру зайнятості відхилити, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська