Справа № 748/2437/15-ц Провадження № 22-ц/795/530/2017 Головуючий у I інстанції Хоменко Л. В. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Кузюри Л.В., Онищенко О.І.

секретарів судового засідання Бивалькевич Т.В., Шапко В.М.

за участю: Пакульського сільського голови ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, представника Чернігівської міської ради ОСОБА_5, начальника управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року у справі за позовом Пакульської територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_3, Другої Чернігівської державної нотаріальної контори, нотаріуса Другої Чернігівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи територіальна громада м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради, Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Пакульської територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, третя особа Чернігівська районна державна адміністрація, про поновлення строку для звернення до суду з позовом та визнання незаконним та скасування рішення Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 25 грудня 2012 року про прийняття на баланс житлового будинку з надвірними будівлями

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року Пакульська територіальна громада Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області звернулась до суду з позовом, після уточнення якого просила:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток в житловому будинку № 14 по вул. Попудренка в с.Завод Чернігівського району Чернігівської області, виданого 25 червня 2014 року державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 на імя ОСОБА_3 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, померлого 19 грудня 2013 року;

скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора нотаріуса Другої Чернігівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 як спеціального субєкта на реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 14022206 від 25 червня 2014 року на 5/6 часток житлового будинку, обєкта житлової нерухомості в с. Завод по вул. Попудренка, 14 Чернігівського району Чернігівської області за ОСОБА_3;

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Пакульської територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області житловий будинок № 14 по вул. Попудренка в с.Завод Чернігівського району Чернігівської області.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічною позовною заявою, після уточнення якої просив поновити строк для звернення до суду із зустрічною позовною заявою у цій справі, а також визнати незаконним та скасувати рішення Пакульської сільської ради Чернігівського району і області від 25 грудня 2012 року про прийняття на баланс сільською радою спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог Пакульської територіальної громади Чернігівського району в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2016 року рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2016 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року позов Пакульської територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області задоволено (т. 3 а.с. 144-152).

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток житлового будинку № 14 по вул. Попудренка в с. Завод Чернігівського району Чернігівської області на ім'я ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, померлого 19 грудня 2013 року.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на успадковане майно.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача області житловий будинок № 14 по вул. Попудренка в с. Завод Чернігівського району Чернігівської області.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позову і задовольнити його зустрічні позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам, що мають значення для справи.

Як зазначає апелянт, його батько ОСОБА_10 був включений до окремого списку інвалідів Великої Вітчизняної війни, які тривалий час перебувають на квартирному обліку, та до якого включені були інші інваліди Великої Вітчизняної війни, які не були переселенцями із радіоактивно забрудненої зони.

На підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради № 224 від 17 вересня 2012 року ОСОБА_10 отримав житло у м. Чернігові саме як інвалід Великої Вітчизняної війни І групи, який протягом тривалого часу перебуває у черзі на отримання житла, зі зняттям його з квартирного обліку, а не як переселенець із зони гарантованого добровільного переселення. Отже, були відсутні законні підстави для передачі ОСОБА_10 належного йому будинку по вул. Попудренка, 14 у с.Завод Пакульській сільській раді, а відтак, рішення Пакульської сільської ради від 25 грудня 2012 р. про прийняття на баланс спірного будинку є, на думку апелянта, незаконним.

ОСОБА_3 вважає, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами право власності сільської ради на спірний житловий будинок та незаконність заволодіння апелянтом цим майном. Наголошує, що згідно до ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» голова Пакульської сільської ради не наділена повноваженнями звернення до суду із зазначеним позовом.

ОСОБА_3 зазначає, що після складання у жовтні 2012 р. представниками Пакульської сільської ради акту прийому-передачі будинку і на час постановлення рішення про прийняття будинку на баланс сільською радою, спірний будинок залишався у власності (володінні, користуванні, розпорядженні) спадкодавця, що засвідчує отримання апелянтом спадщини за заповітом на законних підставах.

На думку апелянта, є безпідставними посилання в рішенні суду на Закон України «Про передачу обєктів права державної та комунальної власності», оскільки спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.1992 року № 706 «Про порядок відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС»,

В письмових запереченнях представник Чернігівської міської ради просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_3, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року залишити без змін, посилаючись на дотримання судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_9 в суд не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Просила апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від від 16 січня 2017 р. залишити без змін.

ОСОБА_8 в суд не з»явився та надав заяву про розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Другої Чернігівської державної нотаріальної контори та нотаріуса ОСОБА_7 про час і місце розгляду справи повідомлені.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в суд осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і розгляд справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За правилами ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Відповідно до розділу 3 Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи (додаток № 1 до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року № 106) село Завод Чернігівського району Чернігівської області було віднесено до зони гарантованого добровільного відселення з території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до вимог ст.ст 4, 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» гарантовано право громадян, що проживають у зоні гарантованого добровільного відселення на переселення та самостійне переселення у місцевості, які не віднесені до категорій зон радіоактивно забруднених територій у відповідності до порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України з отриманням компенсацій, передбачених законом.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_10, проживаючи у ІНФОРМАЦІЯ_1 (підпорядкування Пакульської сільської ради) Чернігівського району, перебував у м. Чернігові з 17 червня 1997 року на квартирному обліку в управлінні по обліку та розподілу жилої площі Чернігівського міськвиконкому у окремому позачерговому списку за пільгою переселенців із радіоактивно забрудненої зони за направленням Чернігівської обласної державної адміністрації від 18 лютого 1997 року серії ЧН № 1164.

До квартирної справи ОСОБА_10 було надано пільгове посвідчення інваліда Великої Вітчизняної війни 1 групи, яке ним було отримано 2 вересня 2008 року.

Зазначені обставини в апеляційному суді ніким не спростовані.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2011 року № 1170 «Про внесення зміни до пункту 3 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом інвалідів Великої Вітчизняної війни 1 групи, які протягом тривалого строку перебувають у черзі на отримання житла» сформовано список інвалідів Великої Вітчизняної війни 1 групи із усіх черг квартирного обліку. До цього списку було включено і переселенця із радіоактивно забрудненої зони ОСОБА_10 інваліда Великої Вітчизняної війни 1 групи, який разом з тим зберігав статус переселенця із зони радіоактивного забруднення і не був виключений з окремого позачергового списку за пільгою переселенців із радіоактивно забрудненої зони.

На спростування зазначених обставин ОСОБА_3 не надано доказів у суді першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, для інвалідів Великої вітчизняної війни 1 групи Управлінням капітального будівництва Чернігівської міської ради за договором купівлі-продажу квартир від 27 грудня 2011 р. куплено 10 квартир за кошти, передбачені у Державному бюджеті на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2011 р. № 437 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у Державному бюджеті для забезпечення житлом інвалідів Великої Вітчизняної війни 1 групи, які протягом тривалого часу перебувають у черзі на отримання житла». Вартість придбаної однокімнатної квартири АДРЕСА_1 становила 39205 грн.33 коп.

На підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 вересня 2012 року № 224 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2011 року № 437 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у Державному бюджеті для забезпечення житлом інвалідів Великої Вітчизняної війни І групи, які протягом тривалого строку перебувають на черзі на отримання житла» ОСОБА_10 виділено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 зі зняттям з квартирного обліку. На черзі у списку переселенців із радіоактивно забрудненої зони інвалідів Великої Вітчизняної війни 1 групи з 17 червня 1997 р. за № 1 (т.3, а.с.320,330,332).

Вказані обставини в апеляційному суді ніким не спростовані.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 р. № 706 затверджений Порядок відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Пунктом 11 цього Порядку визначено, що громадяни, які переселяються з радіоактивно забруднених територій за направленнями обласних державних адміністрацій, одержують ордери на вселення в надані їм житлові приміщення після подання районній державній адміністрації, виконкому міської (міста обласного підпорядкування) Ради народних депутатів довідки з попереднього місця проживання про здачу раніше займаного жилого приміщення.

Отже, умовою отримання ОСОБА_10 ордера на виділене житло у м.Чернігові, була здача Пакульській сільській раді належного переселенцеві житлового приміщення у селі Завод Чернігівського району.

Апеляційним судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченому договору дарування від 13 вересня 2008 р. ОСОБА_10 подарував ОСОБА_9 та ОСОБА_3 в рівних частинах житловий будинок з надвірними будівлями у селі Завод Чернігівського району по вулиці Попудренка, 14. Вказаний будинок належав дарувальникові на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Пакульської сільської ради Чернігівського району від 21.06.2008 року та зареєстрованому у Чернігівському районному БТІ на підставі витягу № 19379760 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 02.07.2008 р.

Апеляційним судом встановлено, що 08 жовтня 2012 р. між ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладений договір дарування житлового будинку, згідно з яким останній отримав від дарувальників по ? частині житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: с.Завод, вул..Попудренка,14, Чернігівського району і області.

Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що 10 жовтня 2012 р. ОСОБА_10 звернувся до позивача із заявою про прийняття належного йому будинку № 14 по вул.Попудренка у селі Завод Чернігівського району на баланс Пакульської сільської ради.

10 жовтня 2012 року за участю ОСОБА_10 та представників Пакульської сільської ради складений акт, згідно з яким ОСОБА_10 здав на баланс сільської ради житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Завод, вул. Попудренка, 14.

Оригінали вказаних заяви ОСОБА_10 та акту Пакульської сільської ради досліджені апеляційним судом і право власності ОСОБА_10 на спірний будинок на час складання зазначених документів у апеляційного суду сумнівів не викликає. Ці докази ОСОБА_11 у апеляційному суді не спростовані.

Апеляційним судом встановлено, що згідно п. 1 рішення Пакульської сільської ради (вісімнадцятої сесії шостого скликання) від 25 грудня 2012 року затверджено акт прийому-передачі у комунальну власність Пакульської територіальної громади житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами у селі Завод по вул.Попудренка,14; згідно п. 2 цього рішення вказаний будинок прийнятий на баланс Пакульської сільської ради та включений до об»єктів комунальної власності.

19 грудня 2013 року ОСОБА_10 помер, після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_9 та ОСОБА_3

ОСОБА_8 подав заяву про відмову від спадщини.

25 червня 2014 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21 травня 2012 року на 5/6 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Завод, вул. Попудренка, 14 із здійсненням державної реєстрації права власності на успадковане майно.

ОСОБА_9 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку житлового будинку не отримувала.

Задовольняючи позовні вимоги Пакульської територіальної громади в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 6 ст. 7 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» від 03 березня 1998 року в редакції закону від 13 червня 2012 року, з дати підписання акту прийому-передачі у Пакульської територіальної громади, в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, виникло право власності на обєкт нерухомого майна, а у попередньою власника ОСОБА_10 право власності припинилось. Житловий будинок № 14 по вул. Попудренка у с.Завод Чернігівського району не входив до складу спадщини після смерті ОСОБА_10, а отже ОСОБА_3 не мав права на його спадкування.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Пакульської сільської ради Чернігівського району і області від 25 грудня 2012 року не суперечить актам цивільного законодавства і не порушує прав ОСОБА_3

З оскаржуваним рішенням суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 329 ЦК України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

У ст. 1 Закону України «Про передачу обєктів права державної та комунальної власності» визначено, що передача у державну або комунальну власність обєктів права інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законом або рішеннями відповідних місцевих рад.

За приписами ч.ч. 5, 6 ст. 7 Закону України «Про передачу обєктів права державної та комунальної власності», у редакції, чинній на час складання акта приймання-передачі, передача обєктів оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Право власності на обєкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Отже, спеціальним законом визнано акт приймання-передачі належною підставою виникнення переходу права власності. Заборона на законодавчому рівні відсутня.

Частина 1 ст. 182 ЦК України визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Разом з тим законодавець у нормативно-правових актах не встановлює строку для державної реєстрації переходу права власності.

Процедуру відселення із території, яка зазнала радіоактивного забруднення, та передачі нерухомого майна регулюють спеціальні нормативно-правові акти: постанова Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року № 706 «Про порядок відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС»; постанова Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року № 1243 «Про затвердження порядку виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення із радіоактивно забрудненої території».

Згідно з п. 12 Порядку відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС житлові будинки, що належали громадянам, які переселилися на нове місце проживання, на праві приватної власності, після виплати їм компенсації зараховуються на баланс районних державних адміністрацій, виконкомів міських (міст обласного підпорядкування) Рад народних депутатів або відповідних підприємств, установ, організацій.

У п. 6 Порядку виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення із радіоактивно забрудненої території визначено, що втрачене нерухоме майно передається переселенцем відповідному органові самоврядування місця відселення (сільській, селищній, міській раді) у разі, зокрема, забезпечення його житловим приміщенням у місці переселення - відповідно до Порядку відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року № 706.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що передача переселенцем ОСОБА_10 нерухомого майна Пакульській сільській раді Чернігівського району не повязана з отриманням ним компенсації, а повязана виключно із забезпеченням переселенця житловим приміщенням у місці переселення у місті Чернігові

Разом з тим з використанням переселенцем права на переселення та передачею ним втраченого нерухомого майна відповідному органу місцевого самоврядування місця відселення, у попереднього власника припиняється право власності на нерухоме майно та виникає право на отримання грошової компенсації.

Відповідно до положень п. 2 Порядку виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення із радіоактивно забрудненої території компенсація це відшкодування вартості нерухомого майна, втраченого на місці відселення на момент припинення права власності, розмір якого визначається шляхом проведення субєктом оціночної діяльності незалежної оцінки такого майна у порядку, встановленому Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Крім того, спадкоємці громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської

катастрофи, мають право на грошову компенсацію за втрачене спадкодавцем нерухоме майно, якщо така компенсація була нарахована, але не отримана переселенцем, відповідно до норм ЦК України (п. 5 Порядку виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення із радіоактивно забрудненої території).

Отже, спадкоємці успадковують право на грошову компенсацію за втрачене спадкодавцем нерухоме майно, а не право на нерухоме майно, оскільки у переселенця припинилось право власності на майно.

Як встановлено апеляційним судом, за життя ОСОБА_10 із заявою про отримання компенсації за втрачене нерухоме майно не звертався і така компенсація йому не нараховувалась.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що житловий будинок № 14 по вул. Попудренка с. Завод Чернігівського району і області не входив до складу спадщини після смерті ОСОБА_10, а отже ОСОБА_3 не мав право на його спадкування.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 статті 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміст свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток в житловому будинку №. 14 по вул. Попудренка в с. Завод Чернігівського району Чернігівської області від 25 червня 2014 року, виданого державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3, як спадкоємця майна померлого 19 грудня 2013 року ОСОБА_10, суперечить статті 1218 ЦК України, п. 6 ст. 7 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» від 03.03.1998 року, в редакції закону від 13 червня 2012 року, абз. 1, 3 пн. 2 «Порядку виплати компенсації № 1243», оскільки житловий будинок, в силу положень зазначених нормативних актів, померлому станом на день його смерті на праві власності не належав.

Зважаючи на обставини справи, суд першої інстанції помилково послався на пропуск строку звернення ОСОБА_3 до суду як на ще одну підставу для відмови у задоволенні його позовних вимог.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі обєкти, визначені відповідно до закону як обєкти права комунальної власності, а також кошти від їх відчуження.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими субєктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших субєктів. Обєкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим субєктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Зі змісту ст. 386 ЦК України вбачається, що держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення

Врахувуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт правомірної передачі ОСОБА_10 належного йому нерухомого майна до спільної власності територіальної громади в особі Пакульської сільської ради, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апелянта про те, що позивач не наділений правом звернення до суду за захистом своїх прав, які вважає порушеними.

З огляду на викладене, апеляційна скарга не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а в повній мірі повторює обґрунтування підстав заявленого позову, яким судом першої інстанції надана правильна оцінка. Зважаючи на обставини справи, суд першої інстанції помилково послався на пропуск строку звернення ОСОБА_3 до суду як на ще одну підставу для відмови у задоволенні його позовних вимог.

Сукупність досліджених обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що позивач не надав доказів на підтвердження обставин свого позову, що є обовязковим відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, а наводив лише загальні положення норм права.

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм дана вірна юридична оцінка. На підставі повно і всебічно досліджених обставин справи та наявних у справі доказів суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3

Апеляційним судом не встановлено таких порушень норм матеріального і процесуального права, що призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору між сторонами, або таких, що тягнуть за собою безумовне скасування судового рішення. Згідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: