Справа № 530/838/16-ц
Номер провадження 2/530/9/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за цивільним позовом

ПОСП «Агрофірма «Перемога» до ОСОБА_1, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа Удовиченківська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визнання договорів оренди землі недійсними та зустрічними позовними вимогами ОСОБА_1 до приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Перемога"", третя особа без самостійних вимог Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ПОСП «Агрофірма «Перемога» до ОСОБА_1, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа Удовиченківська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визнання договорів оренди землі недійсними; зустрічний позов ОСОБА_1 до ПОСП «Агрофірма «Перемога», третя особа Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про стягнення коштів.

В червні 2016 року первісний позивач ПОСП «Агрофірма «Перемога» звернулася до суду з зазначеним позовом. Просить суд визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладених між Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області та ОСОБА_1, а саме: договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, площею 20,4948 га для ведення фермерського господарства; договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, площею 7,1191 га для ведення фермерського господарства; договір оренди земельної ділянки кадастровий номер кадастровий номер НОМЕР_3 розташованої на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, площею 13,3455 га для ведення фермерського господарства; договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4, розташованої на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, площею 7,0000 га для ведення фермерського господарства; договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_5, розташованої на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, площею 8,3000 га для ведення фермерського господарства.

12.10.2016р. первісний позивач уточнив заявлені позовні вимоги та просив суд визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладених між Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області та ОСОБА_1, а саме: договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 розташованої на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, площею 20,4948 га для ведення фермерського господарства; договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, площею 7,1191 га для ведення фермерського господарства; договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_5 розташованої на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, площею 8,3000 га для ведення фермерського господарства.

Під час розгляду справи з зустрічним позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до ПОСП «Агрофірма «Перемога», третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про стягнення коштів, яким просив стягнути з відповідача на його користь 366 415, 04 грн..

В судовому засіданні представник первісного позивача ОСОБА_2, підтримав заявлені позивачем ПОСП «Агрофірма «Перемога» позовні вимоги в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечував в повному обсязі. Пояснив, що договори оренди землі, які укладені між відповідачами, слід визнати недійсними, оскільки під час їх укладання були недотримані вимоги, встановлені ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України. Землі у ПОСП «Агрофірма «Перемога» не вилучалися, в тому порядку, який встановлений Законом. Головне управління Держземагенства не мало повноважень на передання спірних земельних ділянок громадянину ОСОБА_1. Оскаржувані договори оренди не містять всіх істотних умов договору, визначених Законом, що тягне за собою їхню недійсність.

Представник відповідача Управління Держгеокадастру в Полтавській області Пахомова В.А., не визнала первісних та уточнених позовних вимог, просила по них відмовити. Щодо розгляду зустрічного позову, покладалася на розсуд суду. Пояснила суду, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок державної власності гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства відповідають вимогам ст. 50 Закону України «Про землеустрій» та іншим нормам законодавства. Оскаржувані договори оренди землі підписані повноважним представником Управління. Договори відповідають Типовій формі договору оренди землі. Підстав для визнання недійсності немає.

Представник відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_5, первісні та уточнені позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їхньому задоволенні. Просила задовольнити зустрічний позов. Пояснила, що договори оренди землі укладені з дотриманням вимог Закону. ПОСП «Агрофірма «Перемога» незаконно користується земельною ділянкою, яка була надана в користування ОСОБА_1, тому з них має бути стягнута сплачена орендна плата та упущена вигода.

Третя особа Удовиченківська сільська рада Зіньківського району Полтавської області до суду не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.

Заслухавши сторони та дослідивши наявні матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» , - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів. За заявою заінтересованої особи суд може забезпечити докази до пред'явлення нею позову.

Як було встановлено судом та не оспорюється сторонами, ПОСП «Агрофірма «Перемога» було утворене в процесі реорганізації КСП «Перемога» шляхом перетворення. Реєстрація перетворення КСП «Перемога» в ПОСП «Агрофірма «Перемога» здійснена на підставі розпорядження голови Зіньківської РДА від 25.02.2000р. № 75 (т.1.а.с. 11). Згідно п. 1.2. Статуту останні є правонаступником КСП «Перемога» з дня вилучення останнього з державного реєстру. Підприємство приймає на себе виконання зобов'язань колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» за укладеними угодами з юридичними і фізичними особами, якщо строк дії таких угод не закінчився (т.1.а.с. 13-14).

Рішенням Удовиченківської сільської ради від 26.03.1993р. «Про перерозподіл земель між землекористувачами на території сільської ради» було дозволено КСП «Перемога» тимчасово використовувати земельні ділянки, які залишаються після перерозподілу земель запасу (т.1.а.с. 23-26).

Рішенням Удовиченківської сільської ради від 12.06.1995р. КСП «Перемога» було передано в колективну власність 2757,2 га землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.1.а.с. 21).

15.12.1995р. КСП «Перемога» було видано Державний акт на право колективної власності на землю серії НОМЕР_6 (т.1.а.с.76-79).

Окрім того, судом було встановлено, що в порядку, визначеному чинним земельним законодавством України, зокрема, ст. 123 ЗК України, відповідач за первісним позовом, ОСОБА_1, звернувся до Головного управління Держземагенства в Полтавській області із заявами про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею: 7,1191 га, 20,4948 га та 8,3 га.

Відповідними наказами Головного управління Держземагенства в Полтавській області ОСОБА_1 були надані дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення відповідних земельних ділянок, згодом - затверджені розроблені проекти відповідних земельних ділянок та надані йому в оренду (шляхом укладання оскаржуваних договорів оренди землі).

18.06.2014 року та 05.11.2014 між відповідачем за первісним позовом, ОСОБА_1, та Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області в особі його начальника, ОСОБА_6, були укладені договори оренди землі площею 7,1191 га, 20,4948 га,8,3 га. Всі земельні ділянки знаходяться на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області і були надані ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства.

Позивачем за первісним позовом не надано доказів того, що останній «добросовісно, відкрито, за плату користувався земельним масивом, переданим у колективну власність КСП «Перемога», а також землями запасу Удовиченківської сільської ради та землями резервного фонду, переданих йому у користування» у розрізі заявлених первісних позовних вимог. Суд критично ставиться до наданої первісним позивачем довідки від 20.04.2016р. № 21 щодо плати ПОСП «Агрофірма Перемога» Зіньківського району Полтавської області за землі запасу Удовиченківської сільської ради (а.с. 37-38), оскільки вона не доводить вищезазначеного та заявлених по суті позовних вимог. Так як в довідці від 20.04.2016р. № 21 вказано склад земель КСП «Перемога» на 1993 рік всього с/г угідь - 2979.41 га (т.1.а.с.25), а згідно технічної документації, склад земель Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області станом на 1993 рік загальна площа становить 3844,3 га (т.1.а.с.180).

Окрім того, позивачами за зустрічним позовом не надано доказів і того, що спірні земельні ділянки були у них протиправно вилучені, а права на земельні ділянки єдиного земельного масиву, переданого у колективну власність КСП «Перемога» - припиненими.

Відповідно до відповіді на запит на публічну інформацію від 13.09.2013р. № 21/01-02 Зіньківської РДА, що була надана первісним позивачем, як обґрунтування заявлених позовних вимог, із користування ПОСП «Агрофірма «Перемога» не вилучалися земельні ділянки із земель запасу на території Удовиченківської сільської ради за межами населених пунктів (а.с. т.1 а.с.43).

Окрім того, відповідно до листа Удовиченківської сільської ради Полтавської області від 01.10.2013р. № 256 (а.с. т.1 а.с.42) землі запасу, які знаходяться за межами населених пунктів Удовиченківської сільської ради з користування КСП «Перемога», а також його правонаступника ПОСП «АФ «Перемога», не вилучалися.

Суд вважає, що Головне управління Держземагентства України у Полтавській області на момент виникнення спірних відносин діяло відповідно до чинного законодавства України, в тому числі, в межах норм Конституції України, Земельного Кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та реалізувало покладені на нього повноваження згідно з вимогами ЗК України, зокрема, ст. 122 щодо передачі земельних ділянок.

Відповідно, суд критично відноситься до посилання позивача на те, що дії суб'єкта владних повноважень щодо передачі спірних земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 не відповідає низці норм Закону, в тому числі, Земельному Кодексу України та ЗУ «Про фермерське господарство».

Суд погоджується з доводами представників відповідачів за первісним позовом в частині того, що у відповідності з п. 9 вказаного Типового договору, в п. 9 договорів оренди, укладених між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області, розмір орендної плати був встановлений наступним чином: грошової - у гривнях із зазначенням способів внесення за земельні ділянки приватної власності, а за земельні ділянки державної або комунальної власності також із зазначенням відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки або розміру земельного податку. В оспорюваних договорах оренди зазначено про сплату орендної плати в грошовій формі, що становить 5 % від нормативної грошової оцінки 1 гектара ріллі по Полтавській області, визначеної за матеріалами нормативної грошової оцінки земель 1995 року з урахуванням індексації такої оцінки станом на 01.01.2014р. на коефіцієнт 3,2 та коефіцієнта для ріллі 1,756. Середня нормативна оцінка 1 гектара ріллі по Полтавській області розраховується на підставі затвердженого розпорядження голови Полтавської облдержадміністрації. Розрахунок коефіцієнтів індексації здійснюється відповідно до статті 289 Податкового кодексу України та коефіцієнту, визначеного пунктом 5 Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 № 21.

Відповідно до п.п. 288.5.1- 288.5.2 ст. 288 Податкового Кодексу України (в редакції на момент укладання оскаржуваних договорів) розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків та перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

З огляду на вказане, суд критично ставиться до твердження позивача за первісним позовом щодо відсутності в оспорюваних договорах істотної умови договору - орендної плати та - відповідно - застосування у зв'язку з викладеним ч.2 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» в редакції на момент укладання оскаржуваних правочинів.

Суд приходить до висновку, що договори оренди, укладені між Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області та гр. ОСОБА_1 відповідають Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року №220 «Про затвердження Типового договору оренди землі».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі в належній формі уклали договори оренди землі, дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому числі, щодо орендної плати (п. 9 Договорів); умови договору погодили підписами. В договорах оренди землі сторони передбачили всі істотні умови у відповідності до вимог ст.15 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, що діяла на момент укладання цих договорів.

У відповідності до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Не підлягають передачі в оренду земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, розташованих у прибережній захисній смузі водних об'єктів, крім випадків, передбачених законом. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону та виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до положень ст. 30-31 ЗУ «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно ч. 5 ст.116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку визначеному законом.

Відповідно до статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі . Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про державний земельний кадастр», державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», було встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Відповідно до ст. 149 ЗК України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до положень ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відповідності до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 203-204 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч.2 ст.207 ЦК України).

Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено судом, дозвіл на розроблення проекту землеустрою надавався ОСОБА_1 з дотриманням вимог ст. 123 Земельного кодексу України.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр», кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Відповідно до ч. 6 ст.16 Закону України «Про державний земельний кадастр», кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

Відповідно ч. 5 ст.116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку визначеному законом.

Відповідно до ст. 6, 18 Закону України «Про оренду землі» та ст. 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону та виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оренду землі», зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Відповідно ст. 78 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Крім цього ст. 84 ЗК України, встановлює, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набуваються і реалізуються державою через відповідні органи державної влади.

Відповідно до розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 року №5308-УІ з дня набрання чинності (з 01.01.2013 року) цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. У державній власності залишаються усі землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу (землі комунальної власності відповідних територіальних громад на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій.

Стаття 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» встановлює, що суб'єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

Як встановлено ст. 9 даного Закону пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.

Відповідно до ст. 5 ЗК України (в редакції 1992 року) земля може належати громадянам на праві колективної власності.

Відповідно до ст. 22-23 ЗК України (у редакції 1992 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Стаття 120 Земельного кодексу України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Державний акт посвідчує право колективної власності на земельну ділянку із встановленими межами в натурі (на місцевості) та визначеним розміром.

Після проведення розпаювання, у приватну власність громадянам членам КСП «Перемога» було виділено земельні частки (паї) на велику загальну площу землі.

Таким чином площа, конфігурація та відповідно межі земельної ділянки (об'єкта права) яка колись перебувала в колективній власності змінилися.

Стаття 79 чинного Земельного кодексу України, яка визначає земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Тобто, коли межі новоутвореної земельної ділянки в натурі не встановлено, питання існування земельної ділянки як об'єкта права власності не існує.

Так як після реорганізації та проведення розпаювання земель КСП « Перемога» до Державного акту не вносились відповідні зміни, Державний акт на право колективної власності на землю втратив юридичну силу правоустановчого документу.

Відповідно до статей 27 - 28 ЗК України (1992 р.) систематичне невнесення земельного податку, в строки встановлені земельним законодавством України, або невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва є підставою для припинення права колективної власності.

Щодо діючого законодавства, то відповідно ст. 346 Цивільного Кодексу України, припинення юридичної особи, є підставою для припинення права власності.

Таким чином, припинення юридичної особи КСП « Перемога» - суб'єкта права власності, фактично припиняє право власності на землю.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Таким чином норми діючого, земельного (спеціалізованого) законодавства України унеможливлюють сам факт існування колективної форми власності на землю.

Суд бере до уваги, що відповідно до рішення Удовиченківської сільської ради від 26.03.1993р. «Про перерозподіл земель між землекористувачами на території сільської ради» було дозволено КСП «Перемога» тимчасово використовувати земельні ділянки, які залишаються після перерозподілу земель запасу (т.1.а. с. 23-26), але позивачем за первісним позовом не надано доказів того, щоб хоч тимчасово дозволено використовувати земельні ділянки ПОСП «Агрофірма «Перемога» на території Удовиченківської сільської ради.

Суд погоджується з доводами представника відповідача - Головного управління Держземагентства в Полтавській області щодо того, що оспорюваний договір оренди землі укладений з дотриманням вимог чинного законодавства України, в частині визначення орендної плати без проведення нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Суд не бере до уваги надані позивачем 10.05.2017 року по первісному позову додатки в клопотанні, так як вони по перше подані не в оригіналі (відповіді), по друге не завірені відповідно до чинного законодавства, по третє з даних клопотань незрозуміло хто і до кого звертається.

Також суд звертає увагу і на те, що позивачем по первісному позову не вказано у наданих ним доказах ( КСП «Перемога» на ПОСП «Агрофірма «Перемога» ), які саме зміни і у яких саме законодавчих актах мали місце, коли саме відбулись ці зміни і в чому вони полягають.

Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Позивачем по первісному позову не було доведено, у чому саме полягає порушення його прав в частині укладання між відповідачами оскаржуваних договорів оренди землі.

З огляду на зазначену норму Закону, суд приходить до висновку, що у позивача за первісним позовом дане право не виникло, а тому в останнього відсутні будь - які права щодо земельних ділянок, що є предметом спору. Позивачем за первісним позовом не було обґрунтовано недійсність договорів оренди землі з підстав недодержання в момент вчинення правочинів сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, ч. 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову в повному обсязі.

Щодо заявлених зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів, суд прийшов до наступних висновків.

Як випливає із заявленого зустрічного позову, підставою для звернення до суду із вказаним позовом слугувало те, що відповідач за зустрічним позовом протиправно використовує земельну ділянку загальною площею 20,4948 га для ведення фермерського господарства, що знаходиться за межами населених пунктів на території Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 21 рік та була надана відповідно ОСОБА_1.ОСОБА_1 вважає, що йому завдані значні збитки у вигляді сплаченої орендної плати та упущеної вигоди.

На підтвердження заявлених зустрічних позовних вимог позивачем за зустрічним позовом було надано розрахунок упущеної вигоди та розрахунки орендної плати з квитанціями.

Суд критично ставиться до вказаних доказів, оскільки вони не обґрунтовують того факту, що ПОСП «Агрофірма «Перемога» користується спірною земельною ділянкою взагалі та з якого конкретно визначеного часу зокрема.

Ухвала Зіньківського районного суду Полтавської області від 02.08.2016р. по справі № 530/959/16-к, якою було задоволено скаргу на повідомлення начальника Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області Гурина І.В. про невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення не може бути визнана судом належним та допустимим доказом обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог, оскільки не доводить причинно-наслідкового зв'язку між тим, що відповідач ймовірно користувався спірною земельною ділянкою та відповідними конкретними шкідливими наслідками, які настали для позивача за зустрічним позовом.

Окрім того, розрахунок втраченої вигоди за протиправне використання ПОСП «Перемога» земельної ділянки площею 20,4948 га, на думку суду, не є належним доказом спричинення позивачеві за зустрічним позовом матеріальної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є , договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі . Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

З огляду на вищевказане, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову про стягнення коштів.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України.

В рішенні у справі «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколумає автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення».

В справі «Пайн Веллі Девелопмент ЛТД проти Ірландії» суд постановив, що ст. 1 може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому.

Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and roimroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series А № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series А № 98).

В Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги ПОСП «Агрофірма «Перемога» до ОСОБА_1, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа Удовиченківська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визнання договорів оренди землі недійсними та зустрічні позовні вимогами ОСОБА_1 до приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Перемога"", третя особа без самостійних вимог Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У відповідності до ст.88 ЦПК України - понесені позивачами за первісним та зустрічними позовами судові витрати необхідно покласти на їхній рахунок.

На основі викладеного та керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 3, 10, 11,15, 27, 30, 31, 57-61, 79,88, 212-223 ЦПК України, ст. ст. 202-204, 207, 215, 626, 638 ЦК України, ст. 288 Податкового Кодексу України, ст. ст. 14, 79-1, 93, 116, 123 ЗК України, ст. 1 ЗУ «Про державний земельний кадастр», ст. ст. 6, 13-15, 30 ЗУ «Про оренду землі», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ПОСП «Агрофірма «Перемога» до ОСОБА_1, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа Удовиченківська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визнання договорів оренди землі недійсними відмовити повністю.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПОСП «Агрофірма «Перемога», третя особа Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про стягнення коштів відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 13 травня 2017р.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко