Справа № 351/1146/16-ц
Провадження № 22-ц/779/682/2017
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Підвисоцької сільської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення сервітуту за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 3 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Підвисоцької сільської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення сервітуту.

Рішенням Снятинського районного суду від 3 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про існування придатної для користування дороги (заїзду) до його будинку, що унеможливлює встановлення сервітуту. При цьому не враховано, що відповідно до акту Підвисоцької сільської ради від 15 грудня 2015 року така дорога відсутня. Відтак, враховуючи суперечність цього акту даним орто-фотоплану 2009 року та для з'ясування можливості встановлення сервітуту ним було заявлено клопотання про призначеня судової земельно-технічної експертизи. Однак, судом безпідставно відмовлено в задоволенні цього клопотання.

На думку апелянта, не відповідає нормам земельного законодавства і твердження суду про те, що сервітут може бути встановлений тільки «по наявному шляху». Так, визначений ст. 99 ЗК України перелік земельних сервітутів не є вичерпним і передбачає можливість встановлення інших сервітутів. Крім того, запропонований ним варіант фактично використовується як ним в якості під'їзду до своєї ділянки, так і відповідачами до їхньої земельної ділянки площею 0,25 га. Також встановлення сервітуту у такий спосіб буде найменш обтяжливим для власників земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут та не перешкоджатиме цільовому використанню її.

З цих підстав апелянт просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник Підвисоцької сільськи ради в судове засдання не з'явився повторно будучи належним чином повідомленим, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 на праві власності належать земельні ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1. Зокрема, площею 0,3973 га для ведення особистого селянського господарства та площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Наведена обставина підтверджується відповідно Державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 23 жовтня 2012 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 4 жовтня 2013 року (а.с.5, 6).

З матеріалів справи вбачається, що вказані земельні ділянки межують із земельною ділянкою площею 0,25 га, яку рішенням Підвисоцької сільської ради від 6 серпня 2010 року передано у спільну часткову власність ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 (а.с.33, 104-107).

Обгрунтовуючи свої вимоги щодо необхідності встановлення сервітуту позивач покликався на неможливість використання ним за цільовим призначенням своїх земельних ділянок, оскільки до них відсутній окремий заїзд. Підтвердженням цього, на його думку, є акт Підвисоцької сільської ради від 15 грудня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з недоведеності ним неможливості повноцінно та ефективно використовувати свої земельні ділянки за цільовим призначенням без обтяження земельної ділянки відповідачів сервітутом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду виходячи з наступного.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Статтею 99 ЗК України передбачено види права земельного сервітуту, зокрема, як право проходу, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху та інші земельні сервітути.

Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, що потребує використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 401 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 100 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Зокрема, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ст. 402 ЦК України).

Як вбачається із роз'яснень, викладених у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7, пункті 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається в разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (ч.1 ст.401 ЦК, ч.1 ст.101 ЗК), а в разі встановлення особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (ч.2 ст.401, п.6 ч.1 ст.406 ЦК).

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

При цьому з врахуванням вимог ст.ст.10,60 ЦПК України закон вимагає саме від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки та він зобов'язаний довести, що задоволення його потреб неможливо здійснити яким-небудь іншим необтяжливим для відповідача способом.

З матеріалів справи вбачається, що з приводу встановлення та облаштування заїзду до земельних ділянок між сторонами існує спір, у зв'язку із чим вони неодноразово зверталися в суд із відповідними позовами.

Так, рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_3, ОСОБА_5 до Підвисоцької сільської ради, ОСОБА_2, визнано нечинним та скасовано рішення сільської ради від 8 жовтня 2012 року №182-18/2012 про надання дозволу ОСОБА_2 на облаштування заїзду по АДРЕСА_1 за рахунок земельної ділянки, що перебувала у користуванні позивачів без її вилучення (а.с.77-79).

Також рішенням Снятинського районного суду від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Підвисоцької сільської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про встановлення сервітуту (а.с.53-54, 80-84).

За змістом вказаних рішень судами встановлено, що до будинку позивача веде дорога, якою користувалися та користуються надалі як сам заявник, так і інші землекористувачі, земельні ділянки яких є суміжними із його земельною ділянкою. Та що ця дорога придатна для користування в будь-який час і за будь-якої погоди.

Підставою для звернення ОСОБА_2 до суду із новим позовом, на його думку, є акт обстеження земельних ділянок комісією Підвисоцької сільської ради від 15 грудня 2015 року. Як вважає позивач цим актом підтверджено відсутність заїзду до належних йому земельних ділянок та житлового будинку з жодної із сторін, крім заїзду з дороги по вул. Січових Стрільців (південно-західна, західна та північно-західна) заболочена місцевість, з інших сторін подіумні перепади рельєфу висотою 2-2,5 м (а.с.10).

Разом з тим, в ході розгляду справи з'ясовано, що до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_2 можливий проїзд з вул. Січових Стрільців між будинками НОМЕР_2 та НОМЕР_3 та між житловими будинками НОМЕР_4 та НОМЕР_5. Цим заїздом (дорогою), крім ОСОБА_2 користуються і інші землекористувачі, земельні ділянки яких розміщені поруч з його земельною ділянкою. Вказана обставина підтверджується листом- відповіддю земельної комісії Підвисоцької сільської ради від 21 листопада 2016 року №01-18/313 та повністю спростовує обставини, зазначені в акті від 15 грудня 2015 року (а.с.76).

Наявність можливості заїзду до земельних ділянок та житлового будинку позивача підтверджується також і орто-фотопланом, який використовується відділенням Держкомземагентства у Снятинському районі для упорядкування земельних ділянок. Цей письмовий доказ враховано судом при розгляді попередньої справи, що підтверджено судовими рішеннями (а.с. а.с.53-54, 80-84).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на це інших обставин, які б відповідно слугували підставою для захисту порушеного права позивача судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що ОСОБА_2 не довів належними доказами неможливість повноцінно та ефективно використовувати свої земельні ділянки без обтяження земельної ділянки відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 сервітутом. А тому обґрунтовано відмовив в задоволенні його позовних вимог.

Зважаючи на вищевикладене, не заслуговують на увагу і твердження апелянта щодо неповноти з'ясування судом обставин справи в зв'язку із відмовою у проведенні судової земельно-технічної експертизи.

Відповідно до ч.1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи підтверджується, що 10 жовтня 2016 року ОСОБА_2 подано до Снятинського районного суду заяву про призначення судової земельно-технічної експертизи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Враховуючи зазначене та ненаведення позивачем переконливих мотивів для призначення судової земельно-технічної експертизи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні заяви.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не наведено достатньо обґрунтованих підстав щодо необхідності призначення судової земельно-технічної експертизи, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2017 року також відмовлено у задоволенні клопотання про призначення такої експертизи.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Снятинського районного суду від 3 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта