Справа № 266/3837/16-ц
Провадженя№ 2/266/178/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г., за участі секретаря Циганкової М.М., позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що батьком її дитини ОСОБА_1 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є відповідач ОСОБА_3, який, згідно виконавчого листа Приморського районного суду м. Маріуполя зобовязаний виплачувати їй аліменти на утримання дочки у розмірі 500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 04.01.2008 року. Виконавчий лист знаходиться на виконанні в Приморському ВДВС м. Маріуполя з 13.03.2008 р. Однак, відповідач свій обовязок по сплаті аліментів не виконував, у звязку з чим утворилась заборгованість станом на 15.08.2016 року у розмірі 50 860,00 грн. У звязку із систематичним простроченням сплати аліментів відповідачем позивачка просила стягнути з нього суму пені в сумі 15 241,85 грн. за період з 04 січня 2008 р. по липень 2016 р. включно.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги з підстав, викладених у заяві, підтримала, пояснила, що відповідач є її колишнім чоловіком, батьком їх дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. З 2008 року з відповідача за рішенням суду стягнуті аліменти на утриманні дитини в розмірі 500 грн. щомісячно. Раніше вони мешкали у свекрові. Відповідач працював 1 місяць на рік, все що заробляв уходило на борги, тому вона була змушена звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів. Свекруха працювала та саме вона надавала матеріальну допомогу, як бабуся, так і як її мати. Вона теж працевлаштувалася неофіційно коли дитині було півроку, вступила на навчання до інституту. Відповідач станом на сьогодні сплатив аліменти тільки два рази. Мешкав відповідач разом із ними до 2010 року, після чого пішов до матері. З 2010 р. по 2015 р. за її згодою свекруха забирала онуку до себе іноді на тиждень. З 2015 р. вона перестала давати дитину також і бабусі з-за неналежної поведінки відповідача, у звязку із чим свекруха мешкала з нею 2 місяці, а після пішла з дому. З батьком дитина спілкується тільки телефоном. Останній не надає матеріальної допомоги, працює без офіційного працевлаштування. При розгляді справи в суді про стягнення аліментів відповідач був присутній, з сумою стягуваних аліментів був згоден, хоча на той момент працював також неофіційно. Шлюб було розірвано між ними о 2012 році. Дитина знаходиться на її утриманні і коли свекруха забирала онуку вона давала гроші на оплату за дитячий садок. Коли донька хворіла і потрібно було лікувати дитину у м. Донецьк у листопаді 2016 р., її мати позичала гроші у знайомої на імя Тетяна в сумі 2400 грн. Після повернення з Донецька, свекруха покупала ліки.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов також підтримала, пояснила, що відповідач працює без офіційного працевлаштування, але аліменти за рішенням суду не сплачує, тому на даний час борг відповідача по сплаті аліментів більш ніж 50 000 грн. Крім того звернула увагу суду, що за рішенням суду аліменти були стягнуті ще і на утримання дружини. До відпустки по уходу за дитиною позивачка працювала в столової Азовзагальмаша, зараз працює продавцем у магазині. Наполягала на задоволенні позовних вимог, оскільки наявність боргу по аліментам беззаперечна, а тому є всі підстави для нарахування та стягнення пені.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що дійсно є батьком дитини позивачки. Знає про рішення суду про стягнення з нього аліментів на утриманні дочки, і був згоден їх платити, перебуваючи у шлюбі з позивачкою. Дитина мешкала разом із ним з 16.11.2006 р. по 21.08.2015 р. та знаходилася на повному його утриманні. До 2012 р. дружина також мешкала разом із ним та знаходилася на його забезпеченні. Гроші в розмірі приблизно 500 грн. в рахунок аліментів він платив, однак неофіційно, приносила їх позивачці його мати, однак розписок вони не брали. На лікування доньки в м. Донецьку він дав гроші в розмірі 2500 грн. До дитячого садку дитину водив він та його мати, всі витрати оплачували вони. Крім того, його мати годувала не тільки його, а і позивачку. Також він давав декілька разів позивачці гроші, проте, коли побачив, що остання витрачає їх не за призначенням, перестав давати.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову на підставі встановлених фактів та відповідних ним правовідносин.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.09.2005 р., під час якого 10.12.2005 року в них народилася дочка ОСОБА_5, про що не заперечується сторонами.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 26.02.2008 р. у справі № 2-312/2008, яке набрало законної сили 08.03.2008 р., з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дочки в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 04.01.2008 року і до повноліття дитини ( а.с. 6).

Свідок ОСОБА_6, мати відповідача, у судовому засіданні пояснила, що їй відомо про зобовязання сина платити аліменти на утриманні дочки з 2008 р. З 2008 р. по 2015 р. онука мешкала разом із нею, вони з сином водили її до дитячого садку, який знаходився на сел. Моряків, до школи №26, оплачували заняття з репетиторами. Мати забирала дитину тільки у вихідні, або під час канікул, іноді бувало на два тижні. Син працював неофіційно, грошей приносив не багато, проте віддавав їх їй. Коли невістка пішла від них вона не памятає. Дитину утримували вони разом із сином. Надавала матеріальну допомогу ще мати позивачки. Онука декілька разів лежала в лікарні, мати не надавала матеріальної допомоги. Син вживав алкогольні напої. Відношення у них з невісткою нормальні. Вона знаходиться на пенсії з 55 років, розмір її пенсії 1400 грн.

В силу ст. 180 СК України, відповідач має обовязок матеріально утримувати свою неповнолітню дитину, а тим більше, за рішенням суду на користь позивачки, про яке йому достовірно було відомо. Проте, рішення суду він добровільно не виконував, маючи неофіційний дохід, та не вживав заходів щодо сплати аліментів, не зважаючи на те, що дитина деякий час проживала із ним. Тому, саме з його вини утворилася заборгованість з аліментів.

Відповідно до розрахунку-довідки державного виконавця Приморського ВДВС м. Маріуполя від 15.08.2016 року №3/699-16, який не заперечується, розмір заборгованості відповідача з аліментів згідно виконавчого листа № 2-312 від 26.02.2008 року, виданого Приморським районним судом м. Маріуполя, станом на 15.08.2016 р. складає 50 860,00 грн. за період з січня 2008 р. по липень 2016 року (а.с. 4-5).

Згідно ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 своєї Постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Суд вважає, що заборгованість відповідача з аліментів утворилася з його вини, оскільки ним в суді не доведено іншого, а від цього, він зобовязаний сплатити неустойку.

При цьому, до вимог, що випливають із сімейних відносин, відповідно до ст. 20 СК України, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 549 ЦК України неустойка (пеня) це вид забезпечення виконання зобовязання. Її завдання сприяти належному виконанню зобовязання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правої природи пені як дієвого стимулу належного виконання обовязку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обовязку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різнитись.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць) (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах N 6-94цс15 від 01 липня 2015 року, N 6-2022цс15 від 25 листопада 2015 року, N 6-2696цс15 від 16 грудня 2015 року)..

З урахуванням того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, то за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю заборгованість, а на суму несплачених аліментів за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів.

Пеня за прострочення сплати аліментів починає нараховуватись з наступного місяця за місяцем, у якому виникла заборгованість.

Визначаючи розмір пені, яку повинен сплатити відповідач, суд погоджується із розрахунком, наданим позивачкою, оскільки він відповідає вимогам закону, ґрунтується на розрахунку державного виконавця, який ніким не оспорюється, а тому бере його за основу.

Таким чином, загальна сума пені з 04 січня 2008 року до липня 2016 року складає: за 2008 рік складає 1 396,85 гривень, за 2009 рік 1 825,00 грн., за 2010 рік - 1 825,00 грн., за 2011 рік - 1 825,00 грн., за 2012 рік - 1 830,00 грн., за 2013 рік - 1 825,00 грн., за 2014 рік - 1 825,00 грн., за 2015 рік - 1 825,00 грн., за січень-липень 2016 року 1 065,00 грн., а всього за весь період прострочення 15 241,85 гривень.

Також у суду немає підстав для зменшення розміру неустойки, відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України, оскільки відповідач не надав суду відповідних доводів для цього.

Оскільки позивачка судових витрат не понесла, тому немає підстав для їх відшкодування.

Керуючись ст.ст. 60, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 180, 196 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 15 241,85 (пятнадцять тисяч двісті сорок одна грн. 85 коп.) гривень.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особою, у відсутність якої постановлено рішення, у той же строк з дня отримання його копії. Рішення суду набирає законної сили після спливу строку подачі апеляційної скарги. В разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Пантелєєв Д. Г.