Справа № 728/150/17 Провадження № 22-ц/795/1095/2017 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції -Костенко О. Ф. Доповідач - Онищенко О. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року м.Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОнищенко О.І.,
суддів:Губар В.С., Кузюри Л.В.
при секретарі:Шапко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Єврокар Україна" на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Єврокар Україна" про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягненя коштів,

в с т а н о в и в:

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2017 року задоволено позов ОСОБА_5, визнано недійсним договір №0059 від 14.01.2017 року, укладений між ТОВ „Єврокар Україна" і ОСОБА_5, стягнуто з ТОВ „Єврокар Україна" на користь ОСОБА_5 18301 грн 40 коп., які були сплачені відповідно до договору від 14.01.2017 року № 0059 фінансового лізингу, 183 грн 01 коп. на відшкодування завданих недійсним правочином збитків, 1280 грн у відшкодування судового збору, сплаченого при подачі позову до суду, а всього стягнуто 19 764 грн 41 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ „Єврокар Україна" просить скасувати зазначене рішення суду, а позовну заяву залишити без задоволення. Відповідач вважає безпідставним твердження суду про нікчемність договору фінансового лізингу, враховуючи, що відносини, пов'язані з лізингом, врегульовано спеціальними нормами права, які в силу закону підлягають застосуванню з врахуванням лише загальних положень за типами договорів купівлі-продажу, найму (оренди) та прокату, якими не передбачено обов'язкової нотаріальної форми їх укладення. Також ТОВ „Єврокар Україна" вважає такими, що не відповідають дійсності, висновки суду про те, що для здійснення товариством діяльності з надання послуг фінансового лізингу потрібна ліцензія, оскільки відповідач не є кредитною установою, а товариство взято на облік в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг як таке, що має право надавати послуги з фінансового лізингу. Крім того, ТОВ „Єврокар Україна" вказує, що право позивача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) передбачено умовами договору - п.12.1 ст.12 Договору, а також п.3 ч.1 ст.11 Закону України „Про фінансовий лізинг", в зв'язку з чим вважає безпідставними твердження суду про те, що умови договору суперечать п.4 ч.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" і є несправедливими. Відповідач не погоджується з висновком суду, що умови договору створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків, оскільки у договорі немає обов'язків лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому, умови договору є прозорими і відповідають чинному законодавству. ТОВ „Єврокар Україна" вважає, що судом незаконно стягнуто з нього 183,01 грн збитків, враховуючи, що вказані кошти не є збитками в розумінні норм ЦК України.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений позивачем та відповідачем договір лізингу не був нотаріально посвідчений, що суперечить вимогам ст.220,628,806,799 ЦК України та є нікчемним. У правовідносинах, що склались між сторонами, необхідна наявність ліцензії, проте відповідач відповідної ліцензії з надання фінансових послуг не отримував. У оспорюваному договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості комплектності та інших умов з продажу товару, звужені обов'язки лізингодавця, розширені його права (п. 3.1 , 3.2 ст. 3 Договору); до того ж , Договір не містить положень дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності, та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів". Також суд дійшов висновку, що відповідач має повернути позивачеві отримані за недійсним договором лізингу кошти в сумі 18 301,40 грн та відшкодувати йому збитки - сплачену згідно із квитанцією за переказ готівки комісію за касове обслуговування в розмірі 183,01 грн.

Такі висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

По справі встановлено, що 14 січня 2017 року між ТОВ „Єврокар Україна" та ОСОБА_5 укладено договір №0059 фінансового лізингу, предметом договору є автомобіль „ЗАЗ Віда" (а.с.9-16).

В той же день ОСОБА_5 було сплачено 18 301,40 грн комісії за організацію по договору фінансового лізингу (а.с.18). При цьому ним було також сплачено 183,01 грн комісію банку.

Згідно п.п. 8.2., 9.2. Договору №0059 фінансового лізингу від 14 січня 2017 року, Додатку №1 до Договору фінансового лізингу сторони погодили, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору за цим договором становить 9093,91 доларів США, гривнений еквівалент вартості предмета лізингу становить 261 450 грн; авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23 відсотків від вартості предмета лізингу (2091,60 доларів США), щомісячний авансовий платіж 174,30 доларів США; комісія за організацію договору 636,57 доларів США (7% вартості предмета лізингу), комісія за передачу предмета лізингу 272,82 доларів США (3 % вартості предмета лізингу); термін поставки предмета лізингу - 90 днів; курс долара на дату підписання договору - 28,75 грн (а.с.9-16, 76).

Пунктами 3.1.1., 3.3.1., 3.3.3. ст.3 Договору №0059 фінансового лізингу від 14 січня 2017 року встановлено, що лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами. До отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченим договором, сплатити передбачені даним договором платежі; у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16, який в силу положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з оспорюваного договору, він укладений між юридичною особою - ТОВ „Єврокар Україна" та фізичною особою - ОСОБА_5 і оскільки договір містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч.2 ст.799 ЦК України він підлягав нотаріальному посвідченню. Проте, в порушення зазначених вимог закону договір не був посвідчений нотаріально, в зв'язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано визнав його недійсним.

Посилання відповідача щодо відсутності вимог про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, є довільним тлумаченням норм закону апелянтом та його позицією у справі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 року № 913, на які посилається відповідач, підтверджується обов'язок суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, на отримання відповідної ліцензії на провадження такої господарської діяльності.

Враховуючи, що у ТОВ „Єврокар Україна" на час укладення оспорюваного договору відсутня ліцензія для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, зазначене також є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

В зв'язку з викладеним, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність обов'язковості наявності ліцензії на провадження діяльності з надання послуг з фінансового лізингу.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо несправедливості умов договору.

Так, статтею 18 Закону України „Про захист прав споживачів" встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Визначення поняття „несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, в Договорі №0059 від 14 січня 2017 року фінансового лізингу розширені права лізингодавця з одночасним звуженням його обов'язків, не зазначені відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, не міститься положень дострокової сплати лізингових платежів, що відповідно є несправедливими умовами договору.

Враховуючи, що оспорюваний договір визнано недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано на підставі ч.ч. 2, 3 ст.216 ЦК України стягнув сплачені позивачем на виконання договору кошти в розмірі 18 301,40 грн, а також збитки - 183,01 грн сплачені за переказ готівки комісію банку.

При цьому не заслуговують на увагу доводи ТОВ „Єврокар Україна", що комісія банку не є збитками.

Так, відповідно до п.9.1 оспорюваного договору комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 7%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Виходячи з викладеного, фактично Договором встановлено певний порядок сплати зазначених коштів - шляхом перерахування на рахунок відповідача, в зв'язку з чим оплата комісії банку за перерахування коштів носила вимушений характер, що було пов'язано з належним виконанням умов договору. В зв'язку з викладеним, комісія банку в сумі 183,01 грн по суті є збитками позивача, понесеними ним в процесі виконання умов недійсного договору, а тому такі витрати підлягають відшкодуванню відповідачем.

Враховуючи викладене в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скраги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Єврокар Україна" відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: