Справа №461/4469/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Котельви К.О.,

при секретарі Остапчук М.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту народознавства ОСОБА_5 Наук України, третя особа директор Інституту народознавства ОСОБА_5 Наук України ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з вказаним позовом до Інституту народознавства ОСОБА_5 Наук України, в якому, просить визнати наказ №51-К від 08.06.2016 р. незаконним, поновити позивача на посаді провідного зберігача фондів МЕХП в Інституті народознавства НАНУ, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2016 року ОСОБА_1 поновлено на роботі в Інституті народознавства HAH України на посаді провідного зберігача фондів МЕХП. Позивач зазначає, що відповідач свідомо не поновлював її на роботі відповідно до вказаного рішення. Галицьким відділом поліції Головного управління ОСОБА_5 поліції у Львівській області, за поданням державного виконавця відділу примусового виконання рішень, з цього приводу порушено кримінальне провадження №0001694 відносно директора Інституту ОСОБА_4 ОСОБА_1 була поновлена на роботі лише 17 травня 2016 року відповідно до Наказу №37-К. Окрім того, відповідач хоча і поновив її на роботі, однак не створив належних умов праці для виконання трудової функції. Позивач стверджує, що 20.05.2016 року в «день прогулу» знаходилась в Інституті НАНУ в кабінеті №9, куди її помістили, температура повітря становила 13 градусів С, що унеможливлювало постійне перебування в кабінеті і становило загрозу її здоровю. Вона змушена була шукати місця для обігріву на подвірї, в іншому кабінеті. Звільнення вважає незаконним, оскільки обставини зазначені відповідачем як підстава звільнення відсутні, факту відсутності на роботі без поважних причин не було встановлено.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, подав письмові заперечення, згідно яких зазначає, що твердження позивача проте, що температура повітря в кабінеті № 9 20.05.2016 р. становила 13 градусів С не підтверджена жодними доказами, як і та обставина, що ОСОБА_1 перебувала в цей день в Інституті НАНУ та змушена була шукати місця обігріву в іншому кабінеті, при цьому позивачем не вказано, в якому саме кабінеті та в який проміжок часу вона там перебувала і хто з працівників це може підтвердити. Позивач не повідомила роботодавця про намір відлучитися з робочого місця, не вчинила жодних заходів, що дозволили б встановити її місце знаходження, просить відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні проти вимог позову заперечив, просив відмовити в задоволенні такого.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення свідків, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Інституті народознавства НАН України на посаді провідного зберігача фондів МЕХП.

Відповідно до наказу № 51-К від 08.06.2016 року /а.с.4/ позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Факт її відсутності на робочому місці 20 травня 2016 р. понад 3 години, а саме з 11 год. 30 хв. по 15 год. 00 хв. зафіксовано в акті про відсутність провідного зберігача фондів МЕХП ОСОБА_1 на робочому місці /а.с.30/ та підтверджується службовою запискою від 20 травня 2016 року /а.с.28/, яка підписана працівниками Інституту НАНУ про те, що ОСОБА_1 з 10:40 год. по 11:30 год. 20 травня 2016 року була на робочому місці, а з 11:30 год. по 15:00 год. була відсутня на робочому місці в кабінеті № 9.

Наказом №37-К від 17.05.2016 р. ОСОБА_1 зобовязано перебувати на робочому місці в Інституті народознавства НАН України за адресою: м.Львів, пр. Свободи, 15 каб.9 протягом встановленого робочого часу тривалістю 20 год. на тиждень, а саме з понеділка по пятницю з 11 год. до 15 год. /а.с.5/.

Відповідно до службової записки складеної начальником відділу кадрів ОСОБА_6 20 травня 2016 року остання не змогла ознайомити ОСОБА_1 з наказом №38-К від 20.05.2016 р., оскільки її не було на робочому місці в каб. № 9 впродовж робочого дня. Також намагалася звязатися з ОСОБА_1, але відповіді не отримала /а.с.27/.

З службової записки від 20 травня 2016 року складної головним зберігачем фондів МЕХП ОСОБА_7 вбачається, що у звязку з відсутністю ОСОБА_1 на робочому місці в каб. № 9 протягом робочого дня, 20.05.2016 року, ОСОБА_7 не змогла провести інструктаж, згідно посадових обовязків провідних зберігачів фондів та охорони праці /а.с.29/.

Відповідно до заяви ОСОБА_8 20 травня 2016 року ОСОБА_1 прийшла на роботу ще до 11 год., через пів години вийшла з Інституту НАНУ та цього дня не поверталася /а.с.31/.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 запропоновано надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці 20 травня 2016 року понад 3 год., а саме з 11:30 год. по 15:00 год. /а.с.32/.

ОСОБА_1 повідомила, що 20.05.2016 року з 11:00 год. до 15:00 год. перебувала на робочому місці у каб. № 9, температура в кабінеті була 13 градусів С, що унеможливлює постійне перебування у кабінеті, так як становить загрозу здоровю, окрім того не було влаштоване її робоче місце /а.с.11/. До матеріалів справи ОСОБА_1 долучила довідку видану 3-ю міською клінічною лікарнею, про те, що за станом здоровя має потребу в переводі на не повязану з важкою фізичною працею та переохолодженням, довідка видана 02.07.2013 року за № 638 /а.с.7/.

Свідок ОСОБА_9, допитаний в судовому засіданні пояснив, що в Інституті НАНУ працює на посаді завідувача сектору експозиції та перебуває з ОСОБА_1 в одному кабінеті. 20 травня 2016 року позивача не було на роботі з 11:30 год. до 15:00 год., він не міг її відшукати телефонував їй, обійшов усі зали, проте ОСОБА_1 не знайшов. Станом на 20 травня у ОСОБА_1 був робочий стіл, однак речей позивача на робочому місці не було.

Свідок ОСОБА_10, допитана в судовому засіданні пояснила, що 20 травня 2016 року була на робочому місці з 11:30 год. до 15:00 год. в кабінеті № 9, в якому працювала спільно з ОСОБА_1 Проте позивача не було, її шукали та телефонували. Підтвердила, що дійсно підписувала службову записку.

До матеріалів справи позивачкою ОСОБА_1 долучено листи від 24.05.2016 р., із змісту яких вбачається, що позивачка неодноразово зверталася до директора Інституту НАНУ ОСОБА_4 з повідомленням, що температура в кабінеті № 9 є такою, що унеможливлює постійне перебування в кабінеті, оскільки становить загрозу здоровю /а.с.12-16/.

Інститут народознавства НАН України звернувся з поданням №136 від 02.06.2016 року до профкому первинної профспілкової організації з проханням розглянути таке та у разі, якщо ОСОБА_1 є членом первинної профспілкової організації, надати згоду на її звільнення /а.с.34/.

Відповідно до витягу з протоколу №5 засідання профкому від 08 червня 2016 року надано згоду на звільнення з посади провідного зберігача фондів МЕХП ОСОБА_1 /а.с.35/.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для звільнення працівника з цієї підстави працедавець повинен впевнено констатувати наявність одночасно двох умов: відсутність працівника на робочому місці протягом усього робочого дня або більше трьох годин протягом робочого дня та відсутність поважних причин для відсутності працівника.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст. 57 ЦПК України. При цьому відсутність працівника за станом здоров'я може підтверджуватися не лише лікарняним листом, а й довідкою медичної установи, а також показаннями свідків чи іншими доказами.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» також розяснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогулом вважається відсутність працівника без поважних причин на роботі протягом усього робочого дня. До прогулу прирівнюють відсутність працівника без поважних причин на роботі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня. Не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обовязкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо.

У разі виникнення спору про звільнення, розглядаючи даний спір, суд оцінює причини поважності відсутності на роботі працівника.

В свою чергу обов'язок доводити поважність причин відсутності на роботі покладений на працівника.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, під час судового розгляду справи, суду не надано доказів, що доводять ті обставини, на які посилався позивач, як на підстави своїх вимог, зокрема позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, те що вона перебувала в Інституті НАНУ 20 травня 2016 року у період з 11:00 год. до 15:00 год., але для обігріву перейшла в інший кабінет. Позивач не повідомила роботодавця про намір відлучитися з робочого місця, не вчинила жодних заходів, що дозволили б встановити її місце знаходження. Твердження позивача, проте, що низька температура повітря створює загрозу для її здоровя не підтверджене жодними доказами, лікарським висновком за результатами медичного обстеження чи заборони перебування в певних температурних режимах, ОСОБА_1С не долучила жодного доказу на підтвердження того, що вона 20 травня 2017 року звертала до лікаря із скаргами на стан здоровя внаслідок переохолодження чи тривалого перебування в холодному приміщенні.

Приймаючи до уваги вищезазначені документи, пояснення свідків, пояснення позивача враховуючи, що ОСОБА_1 не було надано будь-яких доказів перебування на робочому місці або поважності причин залишення місця роботи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, тому вважає необхідним у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 3-11,88,212-215, 224-228 ЦПК України, суд

вирішив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя К.О. Котельва