АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Яремка В.В., Литвинюк І.М.

секретар Герман Я.І.

за участю: представника заявника

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18 січня 2017 року та ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28 лютого 2017 року

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні, звернулася в суд з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заявник зазначала, що вона з 01.06.2016р. є членом громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права» та її звернення за захистом своїх порушених прав і інтересів зумовлено тим, що вона народилася в м.Шахтарськ Донецької області і фактично до серпня 2014 року поживала за адресою АДРЕСА_1, де є зареєстрованою та працювала продавцем. Однак у звязку з окупацією території Донецької області змушена була виїхати з місця фактичної реєстрації і проживання.

Заявник вказувала, що з березня 2014 року відносно України відбувається збройна агресія Російської Федерації, що підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, що відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих

№22-ц/794/493/ 2017р. Провадження №727/5579/16-ц Головуючий у 1 інстанції Слободян Г.М.

Категорія 69 доповідач Перепелюк І.Б.

органів державної влади, а також відбуття на окупованій території Донецької і Луганської областей референдуму щодо самовизначення в Луганському і Донецькому регіонах проголошення так званих Луганської Народної Республіки, Донецької Народної Республіки, при цьому вказуючи на офіційні повідомлення РНБО України, ОСОБА_2 Безпеки ООН, дані Державної прикордонної служби України, прес центр Служби безпеки України, резолюції Парламентської ОСОБА_2 Європи, Парламентської ОСОБА_2 ОБСЕ, Парламентської ОСОБА_2 ГУАМ.

ОСОБА_1 зазначала, що причиною її внутрішнього переміщення з постійного місця проживання до іншого тимчасового місця проживання на території України є збройний конфлікт та тимчасова окупація частини Донецької області, зокрема м.Шахтарськ. Заявник зазначала, що їй у відповідності до постанови Кабміну України від 01.10. 2014р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» було видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, якою посвідчується лише факт її вимушеного переселення з м.Шахтарськ Донецької області до м.Чернівців і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не наділений на законодавчому рівні такими повноваженнями.

ОСОБА_1 просила встановити факт, що її вимушене переселення, в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області, Україна відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерації частини території Донецької області, Україна.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18 січня 2017 року заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Встановлено факт, що переселення ОСОБА_1 в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області, Україна відбулося вимушено внаслідок тимчасової окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28 лютого 2017 року виправлено описку резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18 січня 2017 року по даній справі та зазначено, що вірним вважати: Заявлені вимоги ОСОБА_1, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, в особі посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити частково.

Встановлено факт, що переселення ОСОБА_1, 13.12.1983р.н., уродженки ІНФОРМАЦІЯ_1, в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області, Україна відбулося вимушено внаслідок тимчасовоїокупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна. В іншій частині вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням та ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить рішення в частині відмови в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення скасувати, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, просить ухвалу про виправлення описки скасувати, посилаючись на те, що нею фактично змінено рішення суду.

Апелянт вважає рішення суду в частині оскарження незаконним та необґрунтованим. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що юридичний факт, який просить встановити заявник, має індивідуальний характер та стосується виключно заявника. Також ОСОБА_1 вказує, що необґрунтованими є посилання суду на те, що встановлення факту збройної агресії Російської Федерації віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та ухвалу суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення та ухвалу залишити без змін.

ОСОБА_1 просила суд встановити факт її вимушеного переселення в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області, Україна внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерації частини території Донецької області, Україна, зазначаючи, що встановлення такого факту буде породжувати юридичні наслідки встановлення статусу, як особи, яка потерпіла від агресії Російської Федерації та виникнення права на справедливу компенсацію з боку Держави агресора - РФ. Заявник зазначала, що іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством не передбачено.

Встановлено факт, що переселення ОСОБА_1 з окупованої території Донецької області, Україна відбулося вимушено внаслідок тимчасовоїокупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна. В іншій частині вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції посилався на те, що встановлення даного факту є необхідним для реалізації у подальшому особистих немайнових прав заявника.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

В частині задоволення заяви рішення не оскаржується, отже і немає підстав для перегляду.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 являється громадянкою України і до серпня 2014 року проживала та була зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_2.

У зв»язку з виниклою в Донецькій області збройної конфліктної ситуації, заявниця вимушена була переїхати до м.Чернівців.

Згідно довідки № від 10 грудня 2014 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, виданої Департаментом праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради, вбачається, що заявник перемістилася з м.Шахтарськ Донецької області у м.Чернівці на АДРЕСА_2.

Конституцією України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (ч.ч.1, 2, 3 ст.17).

Згідно п.9 ч.1 ст.85 Конституції України до повноважень Верховної ОСОБА_2 України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є ОСОБА_3 Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України (п.1, 17, 18 ч.1 ст.106 Конституції України).

Згідно п.п.19, 20 ч.1 ст.106 Конституції України Президент України вносить до Верховної ОСОБА_3 України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли своє відображення у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У ст.1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Згідно ст.4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його ОСОБА_3 України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної ОСОБА_3 України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що встановлення факту збройної агресії має безпосередній зв'язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб'єктів) - Верховної ОСОБА_3 України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.

Підтвердженням такої позиції є прийняття Верховною ОСОБА_3 України та Президентом України низки актів, якими встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

За приписами ч.ч.2, 3 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробитництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної ОСОБА_3 України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Враховуючи зазначені вище обставини, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви є правильним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Безпідставними є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що видана ОСОБА_1 Департаментом праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи посвідчує лише факт переселення із м.Попасна і не містить в собі зазначення конкретної причини переселення, що у свою чергу свідчить про необхідність встановлення юридичного факту збройної агресії.

Відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Також вказана довідка видана відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у ст.2 якого чітко вказано, що цей Закону визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина.

Доводи апеляційної скарги щодо скасування ухвали про виправлення описки є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

Встановлено, що при розгляді справи заявлені вимоги були задоволені частково, про що зазначено та мотивовано в мотивувальній частині рішення суду від 18 січня 2017 року, а в резолютивній частині було зазначено, що заявлені вимоги задоволені. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28 лютого 2017 року, було виправлено описку та зазначено про часткове задоволення заявлених вимог.

Судом першої інстанції постановлено ухвалу про виправлення описки з додержанням вимог закону.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 18 січня 2017 року в частині оскарження та ухвала суду від 28 лютого 2017 року є законними та обґрунтованими. Доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 219, 312 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18 січня 2017 року та ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді:(підписи)

З оригіналом вірно :