Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом. Зазначала, що 05 березня 2015 року ОСОБА_2 отримав від нього грошову позику 7500 доларів США. На підтвердження отримання коштів від позивача, відповідач надав власноручно написану розписку. 04.07.2016 року на адресу відповідача була надіслана письмова вимога про повернення суми боргу. Проте ОСОБА_2 дану вимогу не виконав, кошти позивачу не повернув.

Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача отриману та неповернуту позику в розмірі 7 500 доларів США, що еквівалентно 197 238,38 грн. виходячи із встановленого Національним Банком України курсу долара США на час подання позовної заяви, 2107,48 грн. - 3% річних, а також витрати на правову допомогу в розмірі 3 650,00 грн. і судовий збір в розмірі 1 993,46 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2017 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 05 березня 2015 року в сумі 7 500 доларів США, що в еквіваленті становить 203 404,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1993,46 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2 650,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 40,54 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 у якій покликаючись на у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на допомогу скасувати з наступних мотивів

Судом першої інстанції встановлено, що 05 березня 2015 року ОСОБА_2 отримав у позику 7 500 доларів США. Факт передачі грошових коштів у сумі 7 500 доларів США відповідачу та його обовязок повернути їх підтверджується розпискою відповідача (а.с. 35).

04.07.2016р. ОСОБА_4 направив ОСОБА_2 вимогу про повернення позики, яку останній отримав 07.07.2016р. Відповідач не повернув позику позивачу на час ухвалення рішення.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір позики, на підтвердження чого представлена вищевказана розписка позичальника. Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що позивач не подав, а суд не зазначив, якими доказами підтверджено факт передачі грошей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не заперечує факт написання вказаної розписки, лише зазначає, що дана розписка хоча і була надана ним однак він коштів не отримував. Однак такі доводи є безпідставними, так як наявність оригіналу розписки у кредитора, які надані позивачем суду першої інстанції і долученої до матеріалів справи, свідчить про існування невиконаного зобов'язання між сторонами.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У даному судовому засіданні встановлено, що зазначений договір, як безгрошовий, відповідачем не оспорювався.

Відтак посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що він насправді не отримував від ОСОБА_4 коштів на підставі розписки від 05.03.2015 року не підтверджені належними доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дослідив боргову розписку, і прийшов правильного висновку, що цей борговий документ за своєю правовою природою є доказом, який указує про укладення між сторонами договору позики. Розписка містить дату укладення договору, найменування позикодаця та позичальника, у ній зазначена сума коштів, позичених відповідачем. За таких обставин апелянт безпідставно стверджує про невідповідність висновків суду висловленим Верховним Судом України правовим позиціями у справах № 6-63цс13 від 18.09.2013 року.

Покликання апелянта на те, що судом не взято до уваги правової позиції Верховного Суду України, висловленої при розгляді справи № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року спростовуються таким.

Відповідно до ч.І ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договром.

З системного аналізу положень зазначеної норми права і з нормами ст. 1046 ЦК України слідує обов"язок позичальника повернути позику, тобто, цей обов"язок передбачений законом. А тому навіть за відсутності вказівки у договорі позики або у борговій розписці вказівки про зобов"язання боржника повернути позику, позичальник ОСОБА_2 не звільняється від обов"язку щодо повернення позичених коштів у порядку, визначеному законом.

Оскільки у борговій розписці, написаній ОСОБА_2 не встановлений строк повернення позики, відповідно до ч.2 ст. 1049 ЦК України кошти підлягали поверненню протягом 30 днів від пред"явлення позикодавцем вимоги про це. Як зазначалось вище, вимога про повернення коштів направлена боржнику 04.07.2016 року (а.с.7-8).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу (три відсотки річних від простроченої суми), незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Незалежно від валюти боргу, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного виконання, є національна валюта України гривня.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд підставно стягнув з відповідача в користь позивача суму боргу, визначивши її у гривнях за офіційним курсом, оскільки у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Висновок суду про стягнення 3% річних у розмірі 2 107.48 грн. грунтується на положеннях ч.2 статті 625 ЦК України.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу місцевий суд допустив помилку при визначенні розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню відповідачем з огляду на таке.

Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 84,88 ЦПК України судові витрати на правову допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при / вирішенні цивільної справи. Позивач повинен надати суду договір про надання правової допомоги, докази того, що особа, яка надає правову допомогу є фахівцем у галузі права, має право надавати вказану правову допомогу, зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, також, надати докази того, що одним з видів його діяльності як підприємця є надання правової допомоги.

Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» установлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні..

Позивач повинен надати суду відповідний розрахунок затрат робочого часу особи, що надає правову допомогу, а суд при ухваленні рішення повинен перевірити чи не перевищує заявлена до стягнення позивачем сума граничного розміру компенсації витрат.

З наданого представником позивача кошторису від 21.03.2017 року вбачається, що сума витрат на правову допомогу складається з вартості послуг по вивченню документів; підготовки позовної заяви, додатків до позовної заяви, а також надання правової допомоги у судових засіданнях. Проте у поданому кошторисі не вказано скільки часу затрачено представником сторони на виконання роботи по вивченню документів; підготовки позовної заяви, додатків до позовної заяви, відтак суд позбавлений можливості провести розрахунок витрат, пов"язаних із вчиненням таких дій адвокатом.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 у судове засідання яке мало відбутися 07.02.2017 року не прибула, а тривалість судових засідань 07.03.2017 року, 21.03.2017 року, у яких представник брала участь складає, 11 хв., а тому з відповідача на користь позивача ОСОБА_4, на підставі ч.І ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню 261 грн. витрат на правову допомогу.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку що рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню відповідачем необхідно змінити.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2017 року у даній справі в частині стягнення витрат на правову допомогу змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 261 грн. витрат на правову допомогу.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: