АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою Інституту загальної енергетики Національної академії наук України на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту загальної енергетики Національної академії наук України про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

у квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інституту загальної енергетики НАН України, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з останнього на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2015 року по 19.03.2016 року у розмірі 49 731,17 грн., з урахуванням уже стягнутої суми у розмірі 14 881, 35 грн.; борг з урахування індексу інфляції 1 129, 46 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 686 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 18 000 грн..

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.12.2015 року з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2016 року на його користь стягнуто грошову допомогу у розмірі 29 764,70 грн., яка не була виплачена при звільненні та 14 881,35 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2015 року по 12.06.2015 року . Проте, зазначені суми відповідач повністю сплатив лише 19.03.2016 року, а тому він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Справа № 752/5552/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/5262/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Новак А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.01.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Інституту загальної енергетики НАН України на користь ОСОБА_1 49 731, 17 грн.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні компенсації моральної шкоди та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що в результаті протиправної поведінки відповідача він був позбавлений можливості рівноцінно реалізовувати свої плани, можливості та уподобання, порушилась можливість вільно розпоряджатися своїм часом, який витрачався на юридичні консультації, оформлення відповідних документів до судів, неодноразова участь в судових засіданнях, оформлення документів до виконавчої служби та спілкування з судовими виконавцями, що утруднювалось через обмеження рухливості за станом здоров'я.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Інститут загальної енергетики Національної академії наук України подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що розрахунок є неправильним, оскільки в ньому використано неправильні показники кількості робочих днів у період з 12.06.2015 року по 19.03.2016 року, вказано 254 дні, тоді як кількість робочих днів становить 196 дні. У період з 27.01.2016 року по 15.03.2016 року відповідач не мав необхідних документів для розрахунку із позивачем відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва, затримка відбулася не з вини відповідача. Крім того, посилання на рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року за № 4-рп/2012 є безпідставним.

У судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги відповідача просив відмовити.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги позивача просили відмовити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 061-кЗ від 11.06.2015 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.12.2015 року стягнуто з Інституту загальної енергетики НАН України на користь ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі шести посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат у розмірі 29 764, 70 грн.. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27.01.2016 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04.12.2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Інституту загальної енергетики НАН України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, і в частині стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 14 881, 35 грн..

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 12.06.2015 року по 19.03.2016 року.

Відмовляючи в частині стягнення з відповідача боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 625 ЦПК України до спірних правовідносин не застосовується.

Відмовляючи в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів, які об'єктивно свідчать про те, що винні дії відповідача призвели до втрати ним нормальних життєвих зв'язків та він був змушений здійснити додаткові зусилля для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

За матеріалами справи встановлено, що звертаючись з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.06.2015 року по 12.09.2015 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2016 року стягнуто на користь позивача 14 881,35 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з меж заявленого позову, а саме з 12.06.2015 року по 12.09.2015 року.

Разом з тим фактична виплата сум, належних позивачу при звільненні, відбулася 19.03.2016 року.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року № 6-144цс13 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Такий же висновок міститься і у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 року № 6-788 цс16.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки, тобто з 12.09.2015 року по 19.03.2016 року.

Період затримки судом визначено правильно, відтак доводи апеляційної скарги відповідача про неправильне визначення кількості днів затримки не є підставою для скасування або зміни рішення, оскільки такі питання вирішуються у порядку, визначеному ст. 219 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач звертаючись до суду з позов про стягнення заборгованості по заробітній платі просив відшкодувати моральну шкоду у зв`язку із затримкою у її виплаті, проте у цих вимогах рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.12.2015 року йому було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди залишене без змін. Відтак питання про відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасним розрахунком при звільненні вже судом було вирішено.

Невиплата позивачу сум, належних йому при звільненні, які встановлені судовими рішеннями, не є підставою для відшкодування такої шкоди, оскільки рішення набрало законної сили лише після розгляду справи у апеляційному порядку, а період часу з 27.01.2016 року (дата ухвалення рішення апеляційним судом) та до дати виплати (19.03.2016 року) є періодом примусового виконання рішення суду. До того ж середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є достатньою компенсацію за порушення відповідачем строків розрахунку.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги позивача таких висновків суду не спростовують.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що у судовому засіданні було оглянуто супровідний лист, направлений відповідачу разом з ухвалою про усунення недоліків апеляційної скарги, у якому проставлено вхідний штамп з датою отримання 18.04.2017 року.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Інституту загальної енергетики Національної академії наук України відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді