Ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 08 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 02 липня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого він передав останній грошові кошти у сумі 240 000 грн, що на день укладення договору було еквівалентно 30 000 доларів США, на термін до 02 липня 2013 року, без нарахування відсотків.

Також 25 січня 2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав останній грошові кошти у сумі 240 000 грн, що на день укладення договору було еквівалентно 30 000 доларів США, на термін до 25 січня 2013 року без нарахування відсотків

Крім цього зазначав, що ОСОБА_2 позичила у нього грошові кошти у сумі 9 000 доларів США, які зобов'язалась повернути до 29 квітня 2013 року, а також взяла на себе зобов'язання з повернення 10 000 доларів США, які у нього позичила мати останньої - ОСОБА_3, що підтверджується відповідними розписками останніх від 08 березня 2012 року та 26 квітня 2013 року.

Звертав увагу на те, що у порушення умов вищевказаних договорів позики, грошові кошти у встановлений термін відповідачами повернуті не були.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу за договором позики від 02 липня 2012 року в розмірі 240 000 грн, інфляційні втрати у сумі 69 840 грн, 3 % річних в розмірі 11 855 грн 34 коп., пеню у розмірі 77 503 грн 38 коп. а всього - 399 198 грн 72 коп.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу за розпискою від 26 квітня 2013 року в розмірі 233 266 грн 50 коп., інфляційні втрати у розмірі 68 113 грн 82 коп., 3 % річних у розмірі 12 558 грн 03 коп., пеню у розмірі 82 097 грн 10 коп., а всього на суму 396 035 грн 45 коп.; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь суму основного боргу за розписками від 08 березня 2012 року та 26 квітня 2013 року в розмірі 259 185 грн, інфляційні втрати в розмірі 75 422 грн 84 коп., 3 % річних в розмірі 13 635 грн 20 коп., пеню в розмірі 89 117 грн 13 коп., а всього 437 360 грн 17 коп.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною, мотивуючи його тим, що він та ОСОБА_2 являються подружжям, а отже відповідно до ст. 65 СК України розпоряджаються майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою.

Звертав увагу на те, що правочин, який виходить за межі дрібного побутового, має бути вчинений одним з подружжя лише за згодою іншої сторони і така згода укладається у формі відповідно до якої укладали правочин. Разом з тим, ОСОБА_2 написала розписку про отримання грошових коштів від 26 квітня 2013 року без його згоди.

Враховуючи наведене, просив визнати недійсною розписку, написану ОСОБА_2 про отримання грошових коштів від 26 квітня 2013 року.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31 березня 2015 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основаного боргу за договором позики від 02 липня 2012 року у розмірі 240 000 грн, інфляційні втрати в сумі 69 840 грн, 3 % річних в сумі 11 855 грн 34 коп. та пеню - 77 503 грн 38 коп., а всього - 399 198 грн 72 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основаного боргу за розпискою від 26 квітня 2013 року в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2015 року у розмірі 233 266 грн 50 коп., інфляційні втрати в сумі 68 113 грн 82 коп., 3 % річних в сумі 12 558 грн 03 коп. та пеню - 82 097 грн 10 коп., а всього - 396 035 грн 45 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 08 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в солідарному стягненні з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу за розпискою від 08 березня 2012 року у розмірі 259 185 грн, інфляційних втрат в сумі 75 422 грн 84 коп, 3 % річних в сумі 13 635 грн 20 коп. та пені - 89 117 грн 13 коп., а всього - 437 360 грн 17 коп., скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 227 341 грн 52 коп. у рахунок суми боргу.

В частині позову про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відмовлено.

В решті рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині часткового задоволення первинного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 25 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав останній грошові кошти у сумі 240 000 грн, що на день укладення договору було еквівалентно 30 000 доларів США, на термін до 25 січня 2013 року без нарахування відсотків.

Відповідно до п. 2 вищевказаного договору передачу грошей було здійснено до його підписання.

Зворотній бік договору позики від 25 січня 2012 року містить розписку від 08 березня 2012 року, якою ОСОБА_3 стверджує про особисте отримання нею 10 000 доларів США.

02 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого остання отримала 240 000 грн, що на день укладення договору було еквівалентно 30 000 доларів США, на термін до 02 липня 2013 року без нарахування відсотків.

Згідно з п. 2 вказаного договору передачу грошей було здійснено до його підписання.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції до матеріалів справи долучено оригінали розписок ОСОБА_2 від 26 квітня 2013 року, які написані останньою на одному аркуші, згідно з якими остання зобов'язалась віддати ОСОБА_1 9 000 доларів США 29 квітня 2013 року, а також 14 травня 2013 року - 10 000 доларів США, отриманих ОСОБА_3 від ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за розпискою від 08 березня 2012 року, суд першої інстанції виходив з того, що вказана розписка ОСОБА_3 не містить жодних відомостей, які б стверджували про факт отримання нею грошових коштів саме від позивача та на умовах позики.

При цьому районним судом зазначено про відсутність підстав для солідарного стягнення боргу, оскільки ОСОБА_3 не є безпосереднім боржником позивача за вищевказаними договорами позики, а обов'язок останньої щодо повернення позичених нею коштів взяла на себе ОСОБА_2

Скасовуючи рішення районного суду в частині відмови у солідарному стягненні з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за розпискою від 08 березня 2012 року та ухвалюючи в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу та про відмову у задоволенні позову в частині стягнення боргу з ОСОБА_3, апеляційний суд виходив з того, що лише у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 виникло боргове зобов'язання з поверненню коштів за розписками від 08 березня 2012 року та 26 квітня 2013 року.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-79цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції на вищевказане уваги не звернув, не врахував, що матеріали справи містять розписку про отримання ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 10 000 доларів США, вказана обставина не заперечувалась відповідачами та підтверджена розпискою ОСОБА_2

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про те, що у ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 не виникло боргового зобов'язання з поверненню коштів за розпискою від 08 березня 2012 року у зв'язку із чим ухваленеу справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що під час нового розгляду справи у вищевказаній частині позовних вимог, апеляційному суду слід врахувати наступне.

Крім того, колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 08 липня 2016 року в оскаржуваній частині скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська