Справа № 306/1941/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 28 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_2 від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_2, а також ОСОБА_3 до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є орган Опіки та піклування Свалявської районної державної адміністрації Закарпатської області про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

17.08.2015 року, ОСОБА_2 від свого імені та імені неповнолітнього ОСОБА_2, а також ОСОБА_3 звернулись у суд із позовом про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову посилались на те, що з 16.04.1999 по 23.05.2014 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 У період шлюбу в них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідачка наразі знаходиться в Італії та місцезнаходження її невідоме. ОСОБА_1 жодним чином життям дітей не цікавиться, їх вихованням не займається, матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дітей, що свідчить про невиконання обов'язків, передбачених ст. 150 СК України. Посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, просили суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітніх сина ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_3.

Рішенням Свалявського районного суду від 28.10.2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти своє рішення, згідно якого у задоволенні позовних вимог, відмовити. Вказує на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Вказує, що вона маючи на меті забезпечити дітей всім необхідним змушена була виїхати на заробітки в Італію. Після виїзду вона оформила проїзні документи на дітей і такі її періодично відвідували в 2011-2014 роках. Більше того, нею оформлено дітям дозвіл на проживання в Італії, а в 2013 році дітей влаштовано до італійської школи де вони проходили навчання. Вказує, що висновок органу опіки та піклування зроблено без її участі.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є таким, коли суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених належними і допустимими доказами, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, правильно витлумачивши ці норми .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками щодо утримання та виховання дітей ухиляючись від цього.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки суд дійшов до такого висновку внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Постановою Пленуму Верховного Суду України у п. 16 постанови від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", роз'яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно п. 15 вищевказаної постанови, позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27.02.1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Пунктом 4 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до п. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Свалявського районного суду від 15.09.2014 року (а.с.6).

Від даного шлюбу народилося двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5). Наразі діти проживають разом з батьком за адресою АДРЕСА_1, що сторонами не оспорюється.

Актом комісії депутатів сільської ради встановлено, що ОСОБА_1 більше чотирьох років не проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с.15). Згідно характеристики Керецьківської ЗОШ І-ІІІ ступенів на учня ОСОБА_2. його вихованням займається в основному бабуся, яку роль у житті сина виконує мати не встановлено (а.с.20).

Згідно характеристики Керецьківської ЗОШ І-ІІІ ступенів на ученицю ОСОБА_3 остання знаходиться на утриманні та вихованні батька та бабусі, так як мати знаходиться на заробітках в Італії (а.с.21).

Відповідно до довідок Керецьківської ЗОШ І-ІІІ мати дітей жодного разу не була у шкоді та не цікавилася їх навчанням чи вихованням (а.с.32, 34). Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають разом з батьком та бабусею, які займаються їх вихованням та утриманням (а.с.33).

Висновком органу опіки та піклування Свалявської РДА визнано за доцільним позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.43, 44).

Посилаючись на дані докази суд задовольнив позов.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним, а наведені в рішенні суду докази недостатніми для встановлення факту саме умисного та свідомого ухилення відповідачем від виконання обов'язків, передбачених ст. 164 СК України.

При цьому, оскільки в даному випадку справу розглянуто за відсутності відповідача, то колега суддів, згідно приписів ч. 2 ст. 303 ЦПК України, вважає за можливим дослідити та оцінити докази долучені до апеляційної скарги.

Так з 24.08.2011 року ОСОБА_1 має дозвіл на постійне проживання в Італійській республіці (а.с.74, 75). Цією ж датою виготовлено безтерміновий дозвіл на проживання в Італійській республіці на обох неповнолітніх дітей (а.с.76-81). На дітей було виготовлено медичні карти, які дійсні до 27.01.2018 року (а.с.82-85). У жовтні 2013 року на дітей виготовлено посвідчення особи в Італійській республіці (а.с.86-89). Також з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 1-ий чотиримісячний період з навчального року 2013/2014 навчалися в середній школі І ступеня ім. Джованні ХХІІІ в Асконі-Пічено (а.с.91-97).

Зазначені докази в сукупності не свідчать про умисне та свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх обов'язків, передбачених ст. 164 СК України, оскільки не зважаючи на те, що остання проживає за кордоном, вона не втратила зв'язок з дітьми, запрошувала їх до себе в Італію, де їм було виготовлено документи на проживання, медичні картки. Та більше, ОСОБА_1 забезпечено навчання дітям в італійській школі.

За таких обставин, на думку колегії суддів відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу впливу до ОСОБА_1, як позбавлення батьківських прав.

З приводу висновку органу опіки та піклування від 16.10.2015 року щодо доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав слід зазначити наступне.

Як вбачається з даного висновку, такий зроблено комісією органу опіки та піклування за відсутності ОСОБА_1, виключно на підставі пояснень батька та наданих нею доказів (вищезазначених довідок, характеристик ДНЗ, акту обстеження умов проживання сім'ї). Саму ОСОБА_1 орган опіки та піклування не вислуховував, її особисту думку з приводу даного питання не запитував та не надавав їй оцінки.

У такому випадку, колегією суддів враховується наступне.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995_004) та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 07.12.2006 року в справі «Хант проти України» (Заява № 31111/04) Європейський Суд зазначив наступне. «З урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень.

Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином та М. за допомогою міжнародних угод про правову допомогу.

Крім того, національні суди не надали значення тому факту, що заявник намагався побачити сина в червні 2003 року. Суди не заслухали свідка, клопотання про виклик якого подавалось заявником, а відповідні суди вищих інстанцій не відреагували на скарги заявника щодо таких дій суду (див. пункти 12-15). До того ж факт заперечення заявником проти позову М. про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина.»

На підставі наведеного, Європейський Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, передбачених ст. 8 ЄКЗПЛ.

За таких обставин, оскільки при наданні вказаного висновку орган опіки та піклування особистої думки ОСОБА_1 не заслуховував, оцінки її діям не давав, а той факт, що відповідачка періодично бачилася з дітьми не врахував, то колегія суддів, згідно ч. 6 ст. 19 СК України, не погоджується з таким висновком та не бере його до уваги.

Суд першої інстанції на вищезазначене не звернув уваги, та розглянув справу за відсутності відповідача, хоча суду було достеменно відомо про проживання ОСОБА_1 в Італії, без врахування її думки та оцінки її особистості, що має важливе значення по даній категорії прав, побудував своє рішення виключно на підставі пояснень позивачів, не звернувши при цьому уваги на відсутність належних та допустимих доказів, які б достеменно підтверджували факт ухилення відповідача від участі у вихованні доньки і сина, у зв'язку з чим дійшов до безпідставного та необґрунтованого висновку про задоволення позову.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п.1, 2, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1. підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 267,96 грн.

Виходячи з вище встановленого та керуючись ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Хант проти України», статтями 19 і 164 СК України, та статтями 10, 60, 88, 212, 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

вирішив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Свалявського районного суду від 28 жовтня 2015 року, скасувати та ухвалити в справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_2, а також ОСОБА_3 до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є орган Опіки та піклування Свалявської районної державної адміністрації Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 267,96 грн., судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді