Провадження № 2/761/302/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Рибака М.А.,

за участю секретаря Яриновської Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анциферова Алла Миколаївна про визнання договору довічного утримання недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач), третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анциферова Алла Миколаївна про визнання договору довічного утримання недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є єдиним сином покійного ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та є батьком позивача. За життя батько позивача проживав разом із ним та його дружиною в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, до моменту його смерті.

За два тижні до смерті ОСОБА_4 лікувався в міській лікарні № 12, а позивач із своєю родиною перебували за межами міста, проте весь час телефонували та підтримували зв'язок із померлим.

Після того, як позивач не зміг в черговий раз зв'язатись із своїм батьком, він терміново повернувся до Києва та 04.05.2015 року зателефонував до лікарні та дізнався, що батько ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. З'явившись до лікарні, позивач дізнався, що тіло його батька було видано стороннім особам для кремації.

Вже після вказаних обставин позивач дізнався зі слів співробітників центру допомоги і соціального захисту пенсіонерів «Пенсіон» про існування договору довічного утримання, який начебто уклав його батько, за умовами якого належна померлому частина квартири після його смерті переходить до сторонньої особи - відповідача у справі ОСОБА_2

Як зазначав позивач, його батько за життя жодного разу не згадував про існування такого договору та вважав, що такий договір був укладений з метою вчинення шахрайських дій для заволодіння квартирою померлого ОСОБА_4 Позивач вказував, що його батько знаходився у важкому психічному стані та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Окрім того вказував, що саме позивач здійснював оплату вартості комунальних послуг, а також жодного разу не бачив представників центру «Пенсіон» у його квартирі.

Також в позивача існують сумніви щодо того, чи дійсно його батько підписував договір довічного утримання.

Посилаючись на викладене, а також вимоги ст.ст. 203, 255 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір довічного утримання за № 69 від 21.08.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анциферовою Аллою Миколаївною.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила суд про його задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначала, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими. Під час укладення спірного договору померлий ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, що було перевірено нотаріусом, а також підтверджено медичною довідкою.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, в поданій до суду заяві просила проводити розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив суду, навесні 2014 року померлий ОСОБА_4 звернувся до організації «Пенсіон» для укладення спірного договору довічного утримання. При цьому померлий жалівся, що йому не вистачає грошей на лікування та нормального життя, а також на насилля з боку його родичів, з якими він проживає. Свідок також займався лікуванням, а після смерті і похованням ОСОБА_4 та жодного разу позивача по справі в лікарні не бачив.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_7, яка є сусідкою позивача, зазначала, що її мама товаришувала із мамою позивача та у них склалися дружні добросусідські стосунки. Свідок вказувала, що жодного разу не чула про сварки в родині ОСОБА_4, а померлий весь час турбувався про свою онуку та говорив, що все майно бажає залишити їй. Незадовго дот смерті померлий спілкувався із свідком та дуже жалівся на те, що його діти продали дачу. При цьому, жодного разу про те, що хоче укласти договір довічного утримання ОСОБА_4 не зазначав.

В судовому засіданні допитана як свідок ОСОБА_8, яка є дружиною позивача, зазначала, що родина разом із ОСОБА_4 жила дружно. Проте останній, після отриманої травми лопатою по голові у 1997 році, став дещо забудькуватим, розсіяним, а після смерті його дружини став нервовим та дратівливим, між вилаятись. В 2014 році в квартирі родини ОСОБА_4 з'явилась медсестра, яка робила дідусю уколи. Для інших членів родини вона була підозрілою, але вони не втручались в життя померлого. ОСОБА_4 не відчував потреби в грошах, оскільки в 2013 році продав дачу за кошти в еквіваленті 20000,00 доларам США та міг себе забезпечувати. При цьому, комунальні та інші платежі за квартиру здійснював позивач, а померлий цього не робив.

Свідок ОСОБА_9, яка є медичною сестрою, пояснила суду, що працює в Київській міській лікарні № 12 та півтора роки до смерті спілкувалась із померлим ОСОБА_4, прибирала в його кімнаті, купувала та готувала їжу, прасувала речі. Ключі від своєї кімнати і квартири дідусь віддав їй та вона безперешкодно могла заходити. Померлий неодноразово казав свідку про те, що хоче комусь передати його частку квартири. Пропонував і ОСОБА_9, про те та відмовилась, а згідно із заповітом ОСОБА_4 заповів їй свій гараж. Свідок була із померлим в лікарні та жодного разу не бачила, щоб хто-небудь його навідував.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_10, яка є співробітником центру «Пенсіон» пояснила суду, що померлий ще в 2011 році звертався до центру для оформлення договору довічного утримання, проте не уклав його через хворобу дружини. ОСОБА_4 розповідав свідку, що у нього є родичі, але вони живуть як чужі люди. ОСОБА_10 була присутня під час підписання договору та зазначала, що померлий був у нормальному адекватному стані.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом встановлено, що 06.03.2014 року ОСОБА_4 звернувся до Центру допомоги та соціального захисту пенсіонерів із заявою про необхідність розгляду питання про можливість укладення із ним договору довічного утримання на умовах матеріального забезпечення в зв'язку із тим, що він має потребу в сторонній допомозі та грошових коштах для лікування, а також продуктах (Т.1, а.с. 81).

В подальшому, між ОСОБА_4 та Центром допомоги та соціального захисту пенсіонерів було укладено договір про надання послуг від 21.08.2014 року, за умовами якого останній зобов'язався надати померлому юридичні та інші інформаційно-консультаційні послуги, пов'язані з виконанням договору довічного утримання відносно об'єкту нерухомості, а саме: ? частини квартири АДРЕСА_1 (Т.1, а.с. 86).

21.08.2014 року між ОСОБА_4 (за договором - Відчужувач) та ОСОБА_2 (за договором - Набувач), від імені якої по довіреності діяла ОСОБА_10, було укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_4 передав у власність, а набувач отримав ? частину квартири номер АДРЕСА_1, а ОСОБА_10 зобов'язалася забезпечувати Відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору (Т.1, а.с. 74-75).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначав, що його батько ОСОБА_4 під час укладення договору знаходився у важкому психічному стані та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Судом, за клопотанням позивача, ухвалою від 29.06.2016 року було призначено судово-психіатричну посмертну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: чи був спроможний ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно приймати рішення з підписання договору довічного утримання № 69 від 21.08.2014 року? Чи міг ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за своїм психічним станом на час підписання договору довічного утримання № 69 від 21.08.2014 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 809 від 22.11.2016 року ОСОБА_4, за своїм психічним станом міг самостійно приймати рішення з підписання договору довічного утримання № 69 від 21.08.2014 року та на час підписання вказаного договору ОСОБА_4 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом; за своїм психічним станом у момент підписання договору довічного утримання усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (Т.1, а.с. 167-170).

Таким чином, експертним шляхом було встановлено, що на момент підписання спірного договору ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, що виключає можливість визнання такого договору з цих підстав.

Не доводяться обставини для визнання договору з вказаних підстав і показами свідків, які в своїй сукупності не підтверджують того, що померлий ОСОБА_4 на час підписання договору не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку із його недоведеністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анциферова Алла Миколаївна про визнання договору довічного утримання недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК