Справа № 724/188/16-ц
Провадження № 2/724/11/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Руснака А.І.

секретаря: Татарчук Л.А.

за участю сторін:

представника відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хотин цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ПАТ «ОТП БАНК» звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 3 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого за всіма правами та обовязками є АТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № CNL-OAJ/327/2006. Кредитний договір складається із двох частин, які нероздільно повязані між собою, згідно з п.1 частини № 1 Кредитного договору. За умовами договору, банк надав позичальнику кредит у розмірі 55000 доларів США зі сплатою 13,99 процентної ставки. Одержання кредиту підтверджує меморіальний ордер від 6 жовтня 2006 року № 1 та виписка про рух коштів на рахунку.

Вказує, що 17 березня 2009 року між позичальником та банком був укладений Додатковий договір № 1 до кредитного договору № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, яким позичальнику надані пільгові умови повернення кредиту.

05 січня 2010 року між позичальником та банком укладено Додатковий договір № 2 до кредитного договору № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, яким позичальнику надані пільгові умови повернення кредиту.

Крім того, 27 серпня 2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та банком був укладений Додатковий договір № 3 до кредитного договору № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, яким відповідачу надані пільгові умови повернення кредиту.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 зобовязалася прийняти, належним чином використати та провернути банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами та виконати всі інші зобовязання, визначені кредитним договором.

Проте, у звязку із невиконанням відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, станом на 10 вересня 2015 року у неї виникла заборгованість перед банком у сумі 29298,05 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 17 вересня 2015 року становить 639359,63 (шістсот тридцять девять тисяч триста пятдесят девять) гривень 63 копійки, що складається із: залишку заборгованості за кредитом у сумі 24621,18 доларів США; суми несплачених відсотків за користування кредитом, яка нарахована за період з 06 жовтня 2014 року по 10 вересня 2015 року 4676,87 доларів США.

Так, через недотримання зазначених умов кредитного договору, банком на підставі п.1.9 частини № 2 кредитного договору було здійснено вимогу дострокового виконання позичальником його зобовязань за кредитним договором в повному обсязі. А саме, 21 жовтня 2015 року позичальнику було відправлено поштову вимогу № 1000 від 31 жовтня 2015 року про погашення заборгованості за кредитним договором. Зазначена вимога підлягала виконанню протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником, проте на момент подачі позовної заяви так і не виконана.

В забезпечення виконання зобов'язання відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором, між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, згідно якого останній прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобовязань перед позивачем за кредитним договором, у повному обсязі таких зобовязань. Також ст. 1 Договору поруки передбачено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають, як солідарні боржники.

Тому підтримуючи вищевикладене просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі та стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року в розмірі 639359,63 (шістсот тридцять девять тисяч триста пятдесят девять) гривень 63 копійки та судові витрати.

Крім того, 01 вересня 2016 року до Хотинського районного суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 03 жовтня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником усіх прав та обовязків якого є Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обовязків якого, в свою чергу, є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № CNL-OAJ/327/2006, що складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою, згідно якого кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 55000,00 доларів США до 03 жовтня 2016 року під 13,99 % річних.

Вважає, що за своїм змістом, вищевказаний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а також інтересам та волі позивача, порушуючи її законні права та інтереси. Банком було допущено ряд порушень чинного законодавства, внаслідок чого були порушені її права як позичальника.

Так, в частині № 1 кредитного договору № CNL-OAJ/327/2006 від 03.10.2006 року зазначено, що банк надає позичальнику кредит у розмірі 55000 доларів США з фіксованою процентною ставкою 13,99 % річних, цільове призначення якого на споживчі цілі.

Зазначена частина кредитного договору суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України. Чинний ЦК України розрізняє валюту зобов'язання та валюту виконання зобов'язання

Вказує, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання Банком Позичальникові грошових коштів (кредиту) та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією. Ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Також вказує, що на момент укладення договору, курс гривні до долару США становив 505 гривень за 100 доларів, проте на даний час курс долара становить приблизно 2400 гривень за 100 доларів, що є непропорційно великою різницею між курсом валют станом на момент укладення оспорюваного договору та на час його виконання.

Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним Договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу, яку позичальнику необхідно сплачувати значно зросла, в зв'язку із чим значно погіршився його фінансовий стан.

Виконання даного Кредитного договору, порушило та далі порушуватиме, зважаючи на стрімкий ріст курсу долара США по відношенню до гривні, співвідношення майнових інтересів Позичальника та інтересів Банку, так як останньому має бути повернуто значно більше, ніж було обговорено в день укладення Договору, а також взагалі позбавить позивача того, на що я розраховувала при його укладенні отримання вигідного кредиту.

Враховуючи те, що Кредитний договір взагалі, не містить порядку зміни умов договору, який враховував б інтереси Позичальника, умови про порядок припинення Договору, а також, умови, які б встановлювали відповідальність Банку за невиконання чи неналежне виконання умов Договору, що є суттєвими умовами договору (ст. 628 ЦК України), а тому Договір не відповідає вимогам п.п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону України «Про фінансові послуги».

Оскільки зазначені умови, є істотними умовами договору за законодавством України, вважаю, що недійсність вказаних умов вказує на недійсність договору в цілому, з усіма правовими наслідками, які закон з пов'язує з недійсністю правочину.

На підставі вищевикладеного, просить суд визнати недійсним кредитний договір № CNL-OAJ/327/2006 від 03 жовтня 2016 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України», правонаступником усіх прав та обовязків якого є Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обовязків якого, в свою чергу, є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_2, з моменту його укладення, з настанням наслідків його недійсності.

Представник первісного позивача відповідача за зустрічним позовом ПАТ «ОТП Банк» ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, проте надав суду клопотання, в якому просить суд слухати справу в його відсутності, заявлені ПАТ «ОТП Банк» позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнає, просив відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позичальник ОСОБА_2 дійсно укладала зазначений у позовній заяві договір, але не на таку суму. Крім того зустрічний позов підтримала в повному обсязі, зазначивши, що банк не має права встановлювати плату за користуванням кредиту, як це вказано в п. 1.4 кредитного договору від 03 жовтня 2006 року, оскільки це є порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», тому вказана вимога банку є нікчемною.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, хоча неодноразово був повідомлений про час та місце слухання справи, причину своєї неявки суду не повідомив, доводів позивача не спростував. Крім того, клопотань, про можливість слухання справи у його відсутності суду не надав.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «ОТП БАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого за всіма правами та обовязками є АТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № CNL-OAJ/327/2006. Кредитний договір складається із двох частин, які нероздільно повязані між собою, згідно з п.1 частини № 1 Кредитного договору. За умовами договору, банк надав позичальнику кредит у розмірі 55000 доларів США зі сплатою 13,99 процентної ставки (а.с. 7-16). Одержання кредиту підтверджує меморіальний ордер від 6 жовтня 2006 року № 1 та виписка про рух коштів на рахунку (а.с. 17-18).

Крім того, 17 березня 2009 року між позичальником та банком був укладений Додатковий договір № 1 до кредитного договору № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, яким позичальнику надані пільгові умови повернення кредиту (а.с. 19-21). 05 січня 2010 року між позичальником та банком укладено Додатковий договір № 2 до кредитного договору № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, яким позичальнику надані пільгові умови повернення кредиту (а.с. 22-29). 27 серпня 2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та банком був укладений Додатковий договір № 3 до кредитного договору № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, яким відповідачу надані пільгові умови повернення кредиту (а.с.30-37).

Відповідач ОСОБА_2 зобовязалася прийняти, належним чином використати та провернути банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами та виконати всі інші зобовязання, визначені кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ПАТ «ОТП Банк» належним чином виконав зобов'язання по видачі кредиту, що підтверджується меморіальним валютним ордером (а.с. 17), а відповідач ОСОБА_2 порушила умови кредитного договору і станом на 10 вересня 2015 року її заборгованість становить 29298,05 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 17 вересня 2015 року становить 639359,63 (шістсот тридцять девять тисяч триста пятдесят девять) гривень 63 копійки, яка складається із: залишку заборгованості за кредитом у сумі 24621,18 доларів США; суми несплачених відсотків за користування кредитом, яка нарахована за період з 06 жовтня 2014 року по 10 вересня 2015 року 4676,87 доларів США. Даний факт заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 51).

Судом встановлено, що у звязку із невиконанням відповідачем ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором, банк намагався в добровільному порядку усунути порушення, надіславши при цьому в адресу ОСОБА_2 05.08.2015 року досудову вимогу про погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором (а.с. 49), проте позичальником дана вимога так і не була виконана

Також як встановлено судом в забезпечення виконання зобов'язання відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором, між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, згідно якого останній прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобовязань перед позивачем за кредитним договором, у повному обсязі таких зобовязань. Також ст. 1 Договору поруки передбачено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають, як солідарні боржники (а.с. 38-40).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 553 Цивільного кодексу України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором в тому же обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 невиконані зобовязання за вищевказаним договором, а тому з них необхідно стягнути в солідарному порядку заборгованість в сумі 639359,63 (шістсот тридцять девять тисяч триста пятдесят девять) гривень 63 копійки.

Твердження представника відповідача, які викладені в клопотанні про призначення почеркознавчої експертизи (а.с. 92), а саме те, що підписи позичальника ОСОБА_2 в кредитному договорі та в додатках до нього є різними, у судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

Так, для вирішення питання про належність підпису на вищевказаних документах у справі саме відповідачу ОСОБА_2, 01 листопада 2016 року була призначена судова почеркознавча експертиза.

Однак, дана експертиза не була проведена у звязку із відсутністю оплати даного висновку експерта.

Відповідно до ст. 11 п. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно ст. 1 п. 17 даного закону, послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Посилання представника відповідача ОСОБА_1, що банк не має права встановлювати плату за користування кредитом, як це передбачено п. 1.4 кредитного договору № CNL-OAJ/327/2006 від 03 жовтня 2006 року й така вимога є нікчемною, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду

Так, у вищевказаному кредитному договорі від 03 жовтня 2006 року, факт укладення якого був підтверджений представником відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні, а саме його пунктом 1.4 «Плата за користування Кредитом» (а.с. 10-11), передбачено, що за користування кредитом позичальник зобовязаний сплатити банку відповідну плату в порядку та на умовах, визначених у договорі. Крім того, договором передбачено застереження, що підписанням цього договору сторони висловлюють цілковиту згоду з тим, що визначення порядку плати за кредит, вставлене п. 1.4 (з підпунктами) цього договору, повністю відповідає волевиявленню сторін. Сторони цим також підтверджують, що вони повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредит та окремими елементами цього договору.

Із вищезазначеного вбачається, що вимога, яку представник відповідача ОСОБА_1 просить визнати нікчемною складається саме з відсотків за користування кредитом, що по своїй суті є послугою банку, за сплату якої сторони погодилися, підписуючи даний договір.

Отже, та обставина, що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виконані зобовязання перед ПАТ «ОТП БАНК» за кредитним договором № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості в сумі 639359,63 (шістсот тридцять девять тисяч триста пятдесят девять) гривень 63 копійки.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин, слід стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати в розмірі 9590,39 гривень.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.1, ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого за всіма правами та обовязками є АТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № CNL-OAJ/327/2006. Кредитний договір складається із двох частин, які нероздільно повязані між собою, згідно з п.1 частини № 1 Кредитного договору. За умовами договору, банк надав позичальнику кредит у розмірі 55000 доларів США зі сплатою 13,99 процентної ставки.

Згідно кредитного договору Позичальника повідомлено, що в разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе Позичальник. З підписанням цього договору Позичальник свідчить, що йому розтлумачено, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника.

Судом встановлено, що позичальнику повідомлено про сукупну вартість кредиту та всю необхідну інформацію про умови отримання та обслуговування кредиту. Інформація по кредитному договору в повному об'ємі викладена в тексті кредитного договору, з чим позивач в повній мірі погодилася, особисто підписавши кожну сторінку кредитного договору.

Також, позивача було ознайомлено з щомісячними платежами, які повинні сплачуватись після отримання кредиту.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається зі змісту ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009»).

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Однак, як встановлено судом, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з підписанням Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, встановленим діючим законодавством України для цього виду правочину: сума кредиту, відсоткова ставка, термін надання та повернення кредитних коштів, графік платежів, права та обов'язки сторін та інші умови, а також відповідачем були надані, а позивачем ОСОБА_2 отримані кредитні кошти в розмірі 55 000,00 доларів США.

Судом не вбачається підстав для ствердження про невідповідність договорів вимогам законодавства.

Також судом встановлено, що позивачем ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст. ст. 58-60 ЦПК України доказу на підтвердження того, що даний кредитний договір суперечить нормам цивільного законодавства України та іншим актам цивільного законодавства.

Позивач не довів, що спірний договір кредиту містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не надав доказів, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору на момент його укладення були погоджені сторонами при їх укладенні.

Обєктивно, в даному конкретному випадку, суд вважає звернення зустрічного позивача ОСОБА_2 до суду з предявленим позовом про захист прав споживача та визнання кредитного договору № CNL-OAJ/327/2006 від 03 жовтня 2006 року недійсним, оскільки по суті будь-які ознаки протиправності або незаконності оспорюваного зустрічним позивачем договорів відсутні, а доводи зустрічного позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_1, з якими вони повязують порушення прав та законних інтересів на принципах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства залишились не доведеними.

Крім того, суд вважає, що докази, які б з достовірністю могли свідчити про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для визнання договору недійсним в ході судового розгляду не представлені, а тому в задоволенні позовних вимог зустрічного позивача ОСОБА_2 слід відмовити за їх безпідставністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Згідно ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», п. 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 202, 203, 215, 253, 256, ч. 4 ст. 267, ст.ст. 546, 549, 598, 626, 628, 629, 638, 651, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ч. 2 ст. 10, ч. 1 ст. 57, ст. ст. 58-60, 88, ст.ст. 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ПАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПП - НОМЕР_1) зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, (ІПП - НОМЕР_2), зареєстрованого та проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (місце реєстрації вул. Жилянська, 43, м. Київ, 01033, ) заборгованість по кредитному договору № CNL-OAJ/327/2006 від 03.10.2006 року станом на 10 вересня 2015 року в розмірі 29298,05 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 17 вересня 2015 року становить 639359,63 (шістсот тридцять девять тисяч триста пятдесят девять) гривень 63 копійки, яка складається із: залишку заборгованості за кредитом у сумі 24621,18 доларів США; суми несплачених відсотків за користування кредитом, яка нарахована за період з 06 жовтня 2014 року по 10 вересня 2015 року 4676,87 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПП - НОМЕР_1) зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, (ІПП - НОМЕР_2), зареєстрованого та проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (місце реєстрації вул. Жилянська, 43, м. Київ, 01033, ) судовий збір в розмірі 9590,39 гривень., в рівних частках, а саме по 4795,20 з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Чернівецької області через Хотинський районний суд терміном десять днів з дня його оголошення, а особами, які не були в судовому засіданні в цей же термін і в цьому ж порядку з дня отримання ними копії рішення суду.

Суддя: А.І. Руснак