Справа № 158/2040/15-ц Провадження № 22-ц/773/730/17 Головуючий у 1 інстанції: Пономарьова О.М.
Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Стрільчука В.А., Карпук А.К.,

секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 березня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Покликався на те, що 27 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, що оформлений письмовою розпискою. За умовами даного договору він передав відповідачу 2500 доларів США під 4% щомісячно, з кінцевим терміном повернення до 30.08.2010 року. Взяті за договором зобовязання ОСОБА_4 не виконав. Рішенням Ківерцівського районного суду від 22 квітня 2013 року з ОСОБА_4 на його користь стягнуто 19975 грн. заборгованості за договором позики.

Кошти в сумі 19975 грн. були стягнуті з відповідача в примусовому порядку через уповноваженні органи виконавчої служби.

Просив стягнути з відповідача в його користь проценти за користування позиченими коштами в сумі 77832 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 4864 грн., 500 грн. моральної шкоди, а також курсову різницю в розмірі 19446 грн.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 31 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволені позову.

Заслухавши представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - до скасування з ухваленням нового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції констатував, що усі заявлені позивачем вимоги зроблені зі спливом позовної давності.

Такі висновки суду не у повному обсязі відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

З матеріалів справи вбачається рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.04.2013 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 19975 грн.

Дане рішення набрало законної сили.

На виконання даного рішення був виданий виконавчий лист.

Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження № 43175039 від 29.12.2014 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/0158/186/2013 року, виданого Ківерцівським районним судом 15.05.2013 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 19975 грн., закінчено у звязку зі сплатою боргу (а.с.8).

В силу ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Судом встановлено, що за змістом розписки, що є фактично договором, укладеним сторонами, відповідач взяв на себе зобовязання щомісячно сплачувати позивачу 4% за користування отриманими в позику коштами. При цьому сторони обумовили, що як сума боргу, так і щомісячні відсотки ОСОБА_4 має повернути до 30 серпня 2010 року.( а.с. 5) . Дана обставина визнавалась та не спростовувалась представником позивача в суді апеляційної інстанції.

Таким чином є доведеним право позивача на отримання щомісячних відсотків від ОСОБА_4 за користування взятими у борг коштами. Також встановлено, що дану частину зобовязань відповідач не виконав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за договором позики позовна давність за вимогами кредитора про повернення коштів та процентів за користування ними, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Беручи періодичність платежів за відсотками, що встановлені самими сторонами, право вимоги за щомісячними платежами закінчилось у позивача в серпні 2013 року.

Як вбачається з заяви ОСОБА_4 від 24.03.2017, що подана до суду першої інстанції відповідач просив застосувати то заявлених вимог наслідки пропущення строків позовної давності.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З врахуванням викладеного в частині вимог про стягнення передбачених договором відсотків слід відмовити у звязку з пропуском строків звернення з такою вимогою та відсутності поважних причин для їх поновлення.

Доводи апеляційної скарги про переривання позовної давності до вимог про стягнення відсотків у звязку з предявленням боржником частини вимог до стягнення є безпідставними та такими, що не узгоджуються з правовими висновками Верховного суду України, викладеними в постанові у справі №6-31цс15.

Якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. ( Постанова Верховного суду України у справі за № 6-1457цс16 ).

Таким чином предявлення позивачем у 2013 році вимоги до ОСОБА_4 про стягнення боргу в сумі 2500 дол. США не свідчить про переривання позовної давності по періодичних платежах, а саме щомісячних відсотках за користування коштами, які обмежені строками визначеними умовами договору та трьохрічним строком перебіг якого розпочинається з моменту настання права вимоги за ним.

Вимоги позивача про стягнення курсової різниці не можуть бути задоволенні оскільки таке право не передбачено нормами матеріального права.

Крім того безпідставними є вимоги позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, скільки між сторонами виникли договірні зобовязання, невиконання яких не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Вимоги позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми невиконаного грошового зобовязання підлягають до часткового задоволення .

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Між сторонами склались відносини щодо грошових зобовязань, а саме повернення отриманих в борг грошових коштів, обумовлених договором.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012р. у справі №3-142гс11).

Враховуючи зазначене з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних в межах строків позовної давності за період з 20.10.2012 року по 24.10.2014 року в розмірі 3263 грн. 76 коп., що еквівалентно 150,96 дол. США.

Визначаючи саме таку суму, яка підлягає до стягнення колегія суддів, керується принципом диспозитивності цивільного процесу, закріпленим в ст. 11 ЦПК України, щодо визначення дати повного розрахунку по грошовому зобовязанню, який визначений позивачем 24 жовтня 2010 року. Також судом для визначення гривневого еквіваленту, що підлягає до стягнення з відповідача береться курс валют , який визначений позивачем на час предявлення даного позову.

Вимоги щодо стягнення 3% задовольняються за 2 роки та 4 дні, отже щорічно 3% від даної суми становило 75 доларів, за один день 0.48 дол. США

Враховуючи наведене, оскільки судом першої інстанції в порушення зазначених норм матеріального ухвалено рішення, яким в задоволені позову в даній справі відмовлено повністю, то колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення про частково задоволення позовних вимог.

Крім того на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 68 гривень 89 копійок пропорційно до відсотку задоволених позовних вимог

Розраховуючи суму стягуваних судових витрат суд виходить з того, що було задоволено 3,05% вимог від заявлених вимог( 3263,76 грн. сплачений судовий збір до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції, заявлено вимог на суму 107142 грн) , що складає 68, 89 грн. від сплаченого позивачем судового збору. .

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 березня 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 3% від простроченої суми грошового зобовязання в сумі 3263 гривні 76 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 68 гривень 89 копійок судових витрат.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: