Справа № 357/684/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі - Бондаренко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про надання дозволу на виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу матері, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом 24.01.2017 року обґрунтовуючи тим, що він з 2001 року з ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 21.09.2012 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з відповідачем та малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання якого після розірвання шлюбу, згідно з рішенням апеляційного суду Київської області від 01.04.2014 року, визначено з ним і син знаходиться на його утриманні. Він проходить військову службу у м. Біла Церква та належним чином піклується про здоров'я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Дитина навчається у школі на добре та відмінно, відвідує спортивну секцію футболу, під час літніх канікул щороку відпочиває в дитячих оздоровчих таборах на березі Чорного моря. Разом з тим, через анексію Кримського півострову та відсутності на території материкової частини України кліматичних умов для належного оздоровлення малолітнього ОСОБА_4, який упродовж року неодноразово мав бронхіальні захворювання, для лікування і профілактики яких має відповідні показання лікаря, на даний час виникла необхідність для його відпочинку та оздоровлення за межами України. У свою чергу відповідач проживає окремо, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, матеріальної допомоги сину не надає, унаслідок чого з її вини станом на 01.07.2016 року утворилась заборгованість за аліменти в розмірі 17961 грн., що установлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.09.2016 року, яке набрало законної сили 12.10.2016 року та відповідно до якого з відповідача стягнуто неустойку за прострочення сплати аліментів. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем не спілкуються. Через судові спори з питань сімейного права між ними виникли неприязні стосунки. Також, протягом останнього року відповідач неодноразово зверталась зі скаргами за місцем проходження ним військової служби, але через їх цивільно-правовий характер отримувала відповідні роз'яснення. Вказані обставини унеможливили створення між ними конструктивного діалогу з питань нотаріального посвідчення дозволу на виїзд сина за межі України без згоди матері, у зв'язку з цим він змушений звернутися за захистом прав та інтересів дитини в судовому порядку. Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Біла Церква Київської області, без згоди та супроводу матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, 25.05.2017 року подав до суду заяву в порядку ч.2 ст. 32 ЦПК України в якій просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Біла Церква Київської області, без згоди та супроводу матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на період весняних та осінніх канікул, а саме: з 14.10. по 06.11.2017 року, з 17.03. по 01.04.2018 року, з 20.10. по 05.11.2018 року до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет, на період літніх канікул з 01.08. по 01.09.2017 року, з 26.05. по 01.09.2018 року до Республіки Болгарії та Російської Федерації, на період зимових канікул з 23.12.2017 року по 14.01.2018 року до Республіки Польща, з поверненням до постійного місця проживання, та стягнути з відповідача на його користь витрати на сплату судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засідання позов не визнала, подала до суду письмові заперечення та доповнення до заперечень, відповідно в яких зазначила, що 28.12.2016 року в телефонній розмові з позивачем, вона повідомила його, що надасть дозвіл на виїзд дитини за кордон, а також сказала, що він може взяти з собою відпочивати і доньку ОСОБА_3. Ця телефонна розмова проходила за участі ОСОБА_3 та вона була свідком того, що вона була згодна, щоб діти поїхали за кордон та підписати документи у нотаріуса. Тому, коли вона дізналася про дану позовну заяву і вона, і донька ОСОБА_3 були в шоковому стані від незрозумілих дій ОСОБА_1 Всі доводи у позовній заяві ОСОБА_1 - це суцільна маячня та вигадки. В продовж 2015, 2016 років вона разом зі своїм батьком ОСОБА_6, вивозила оздоровлюватись всіх своїх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 до Чорного моря - Іллічівська (Чорноморськ), Одеси, на мінеральні води - у м. Трускавець, на екскурсію до м. Львова. Діти були дуже задоволенні та оздоровленні. З ОСОБА_4 на її превеликий жаль, вони поки що проживають окремо, однак вона кожного дня навідується до нього у Гімназію №1, де вони спілкуються після навчання, оскільки ОСОБА_1 суворо забороняє ОСОБА_4 спілкуватись із нею у вихідні дні. Вона входить до батьківського комітету, де навчається її син. Також вона зазначила, що заборгованість по аліментах утворилася в зв'язку з тим, що вона з 14.04.2012 року по 12.01.2015 року перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_7, а з 07.07.2015 року по 28.07.2016 року знаходилась на обліку як безробітна в Білоцерківському МРЦЗ. Аліментами на утримання ОСОБА_3 скористатися не може, оскільки на кошти, що містяться на банківському рахунку накладено арешт (по заяві до виконавчої служби від ОСОБА_1.). Будь-яких інших доходів вона не має… «Як встановлено в судому засіданні, станом на 01.07.2016 року ОСОБА_2 допустила заборгованість по сплаті аліментів з незалежних від неї причин». Крім того, позивач разом з цією позовною заявою, подав до суду позовну заяву про зміну розміру аліментів на дочку ОСОБА_9 з 1/6 на 1/9 частину всіх заробітків, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Де мотивує, що «через несплату нею аліментів у нього змінився матеріальний стан». Виникає питання за який рахунок ОСОБА_1 збирається вивозити за кордон сина ОСОБА_10? Крім того, позивач не надав по даній справі ніяких письмових доказів (лист з повідомленням), які він направляв їй щодо виїзду ОСОБА_4 за кордон відпочивати, куди та на який термін. В позовній заяві позивач не зазначив країни та конкретного проміжку часу, оскільки відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону України громадянами України, який передбачає надання та отримання саме дозволу на разовий виїзд до конкретної країни в конкретний проміжок часу, тому просила відмовити в задоволенні позову повністю.

Представник відповідача, за довіреністю у справі, ОСОБА_11 в судовому засіданні позов не визнала, подала до суду письмові заперечення та просила відмовити в задоволенні позову, оскільки він необгрунтований та безпідставний.

Представник Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи 3-я особа повідомлена належним чином, до суду подано клопотання щодо розгляду справи без участі їх представника та вирішення спору з врахуванням інтересів дитини, та зазначено, що відповідно п.3 ч.3 ст.133 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними; згідно із ч.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (зі змінами) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; ч.8 п.2 вищезазначених правил вказано, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 2001 року, який було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.09.2012 року.

Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що слідує з копії свідоцтва про народження дитини (а.с.9).

Судом встановлено, що відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області від 01.04.2014 року, визначено з 07.06.2013 року місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання АДРЕСА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_10 в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.6).

Відповідач проживає окремо та має заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_10, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.09.2016 року (а.с.7-8, 43-45) та довідкою - рахунком ( а.с.62).

Як вбачається з психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_4 учня 7-В класу БНВО «Першої Білоцерківської гімназії - школи І ступеня» (а.с. 54 ), мати теж бере активну участь у вихованні сина, відвідуючи його, практично щоденно в стінах гімназії. Адміністрація закладу та класний керівник сприяють виконанню рішення від 17.09.2014 року комісії з питань захисту прав дитини про участь матері у вихованні сина. При спілкуванні з матір'ю ОСОБА_4 поводиться спокійно, без надмірної емоційності. І мати і батько хлопчика цікавляться його навчальними досягненнями та шкільним життям: обов'язково відвідують всі батьківські збори, дитячі свята. Від матері письмових скарг щодо навчання та виховання сина в гімназії не зареєстровано.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

При вирішенні цього спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст.141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

За ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: в т.ч. проїзний документ дитини /п.2/.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4).

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, через анексію Кримського півострову та відсутності на території материкової частини України кліматичних умов для належного оздоровлення малолітнього ОСОБА_4, який упродовж року неодноразово мав бронхіальні захворювання, для лікування і профілактики яких має відповідні показання лікаря, на даний час виникла необхідність для його відпочинку та оздоровлення за межами України. В грудні 2016 року між ним та відповідачем відбулась розмова по телефону про надання дозволу для виїзду ОСОБА_4 за кордон, однак ОСОБА_2 висловила умови щодо надання відомостей у яку країну та на який термін планується виїзд і далі розмов ніяких дій не вчинила, враховуючи, що між ними склались напружені стосунки вирішити спір мирним шляхом неможливо.

Відповідач в свою чергу, в судовому засіданні підтвердила те, що дійсно відбулась розмова по телефону в грудні 2016 року і вона не заперечувала проти виїзду дитини за кордон, однак із зазначенням країни та періоду перебування в ній, що відповідає вимога закону.

Так, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» передбачено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди та супроводу другого з батьків, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди матері суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого мати фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з ним.

Позивач в обґрунтування вимог зазначив, що заявлені вимоги відповідають інтересам дитини, оскільки він упродовж року неодноразово мав бронхіальні захворювання, підтвердженням чого є виписка із медичної карти амбулаторного хворого ( а.с.61).

Так, з даної виписки вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, хворів частими респіраторними захворюваннями, у 2011 році за медичною допомогою не звертався, у листопаді 2012 році, у лютому та квітні 2013 року хворів ГРІ та у березні 2013 року гострим отитом, у жовтні та грудні 2014 року хворів ГРІ, у в лютому та грудні 2015 року звертався з приводу респіраторних інфекцій, у листопаді 2016 році дитина хворіла ГРІ та у листопаді - гострим бронхітом. Дитині показано оздоровлення в санаторіях з захворюваннями органів дихання, бажано морських кліматичних умовах Криму або подібних до них.

Однак, позивачем не надано до суду жодних доказів щодо санаторіїв з захворюваннями органів дихання в морських кліматичних умовах подібних до Криму в країнах Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Республіки Болгарії, Російської Федерації та Республіки Польща, в які він просить надати тимчасовий виїзд дитини без згоди матері.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та беззаперечними доказами обставини справи щодо заявленого спору, відповідність заявлених вимог інтересам дитини, крім того, зазначені вимоги суперечать чинному законодавству щодо зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в позові відмовлено, тому судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.33 Конституції України, ст. ст. 150, 155,157 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27.01.1995 року № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), ст.ст. 3, 10, 11, 60, 57, 88, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про надання дозволу на виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу матері, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. В. Бондаренко