Справа № 201/4924/17
Провадження № 2/201/1650/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2017 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Ходаківського М.П.,

за участі секретаря судового засідання Максимової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості-,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1С.) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2Є.) про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого посилається на те, що 03 вересня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої відповідач отримала від позивача у позику грошові кошти у розмірі 17 000,00 доларів США. Відповідач зобовязалась повернути позику до 03 лютого 2017 року. Позивач свої зобовязання виконала у повному обсязі та належним чином. Натомість відповідач у визначений строк грошові кошти не повернула, у звязку із чим позивач звернулась до суду із позовом про стягнення заборгованості та просить стягнути із відповідача суму заборгованості, яка за курсом Національного банку України (далі НБУ) складає 460 040,00 грн., суму трьох відсотків річних за прострочення повернення позики, що становить 2 042,00 грн., а також судові витрати у справі.

Позивач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову з підстав у ньому викладених.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином за адресою її місця реєстрації, причини неявки не повідомила. Від представника відповідача адвоката ОСОБА_3 на адресу суду надійшла заява про розгляд даної цивільної справи за відсутності сторони відповідача, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ураховуючи викладене суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 03 вересня 2016 року відповідач отримала від позивача за розпискою грошові кошти в розмірі 17 000,00 доларів США зі строком повернення до 03 лютого 2017 (а.с. 12).

Відповідач у визначений строк грошові кошти не повернула, у звязку із чим позивач звернулась до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Судом встановлено, що у даній цивільній справі спір виник у зв'язку із неповерненням відповідачем суми боргу та невиконанням її зобовязання щодо повернення коштів в обумовленому сторонами розмірі.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування, згідно із якою розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Надана позивачем розписка відповідає цим вимогам, оскільки вона містить дату її складання, умови отримання відповідачем коштів і їх повернення із визначенням обумовленої суми як під час отримання, так і на момент повернення, а також конкретного визначеного строку повернення позики, який на час вирішення спору сплинув.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню і з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути суму заборгованості за борговою розпискою в сумі, еквівалентній 17 000,00 доларів США, а саме: 460 040,00 грн., а також розмір трьох відсотків річних від простроченої суми, що становить 2 042,00 грн., з урахуванням того період прострочення становить 03 лютого 2017 року 29 березня 2017 року, а сума прострочення 460 040,00 грн.

Пленум Верховного Суду України в абзаці третьому пункту 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 Цивільного кодексу України).

Зважаючи на те, що спірні правовідносини не є такими, що виникли при здійсненні валютних операцій, а сторони не мають ліцензії на здійснення таких операцій, сума заборгованості підлягає стягненню у національній валюті України із визначенням її розміру за курсом НБУ.

Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 60,74, 76, 77, 79, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована: 49000, АДРЕСА_1, паспорт серії АК № 372453, виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 01 липня 2005 року) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована: 49000, АДРЕСА_2) заборгованість за договором позики від 03 вересня 2016 року у розмірі 462 082 грн. (чотириста шістдесят дві тисячі вісімдесят дві грн. 00 коп.), з яких 460 040,00 грн. основна сума боргу, 2 042,00 грн. сума трьох відсотків річних.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована: 49000, АДРЕСА_1, паспорт серії АК № 372453, виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 01 липня 2005 року) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована: 49000, АДРЕСА_2) сплачений останньою судовий збір у сумі 4 620 грн. 82 коп. (чотири тисячі шістсот двадцять грн. 82 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.П. Ходаківський