АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Триголова В.М., Дорош А.І.

при секретарі Рибак О.О.

за участі позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та застосування наслідків його недійсності, треті особи: Четверта Полтавська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гофман Елла Леонідівна,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 24 січня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. та зареєстрований в Спадковому реєстрі за №52334678; визнати за ним право на спадкування за законом на загальних підставах після смерті сестри ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його рідна сестра - ОСОБА_6 Після смерті сестри відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1.

Вказував, що він є єдиним спадкоємцем другої черги за законом після смерті рідної сестри. Проте, позивач був позбавлений спадщини за заповітом від 24.01.2012 року, складеного сестрою на користь ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Гофман Е.Л. Полтавського міського нотаріального округу та зареєстрований в Спадковому реєстрі за № 52334678. Заповіт вважає недійсним, оскільки за життя з дитинства сестра хворіла стійким розладом психічного здоров'я, була інвалідом другої групи, та через стійкий розлад психічного здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та застосування наслідків його недійсності частково задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_6 від 24 січня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. та зареєстрований у спадковому реєстрі за № 52334678.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4, просив змінити його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та його представник прохали відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 та залишити без змін рішення місцевого суду, яке є законним і обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_4 та його представники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, причину неявки суду не повідомили.

Представник відповідача ОСОБА_9 у судове засідання не з'явився, подав заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на його участь в судовому засіданні в іншій справі.

У відповідності до вимог ст. 305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідача та його представників, оскільки вони належно повідомлені про час і місце розгляду справи та їх неявка не перешкоджає розгляду справи. У разі неможливості прибути у судове засідання ОСОБА_9, інтереси відповідача мали можливість представляти особисто ОСОБА_4, або його представники ОСОБА_7 та ОСОБА_8, повноваження яких підтверджуються довіреністю (т.1 а.с. 17). У матеріалах справи відсутня заява відповідача про припинення представництва зазначеними особами або обмеження їх повноважень.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла рідна сестра позивача ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 15,16; 45). За життя 24 січня 2012 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_4 (відповідачу по справі) належну їй на праві приватної власності (т.1 а.с.47, 48) квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с.44). Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини, але йому було повідомлено про вищевказаний заповіт (т.1, а. с. 77).

Згідно висновку призначеної судом посмертної судово-психіатричної експертизи № 523 від 16 вересня 2015 року, виконаної судово-психіатричними експертами Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф. Мальцева, ОСОБА_6 в момент складання та підписання заповіту 24 січня 2012 року на користь ОСОБА_4 страждала психічним розладом, а саме: вродженим недоумством у вигляді легкої розумової відсталості з параноїдним синдромом; наявний у підекспертної психічний розлад позбавляв ОСОБА_6 здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними в момент складання і підписання заповіту 24 січня 2012 року (т.1 а.с.168-182).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що доказами по справі підтверджено, що ОСОБА_6 в момент складання і підписання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що тягне за собою визнання такого заповіту недійсним, у зв'язку з тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги зводяться до аналізу суперечностей висновку судово-психіатричної експертизи №523 від 16 вересня 2015 року, які, на думку апелянта, вказують на його помилковість.

Проте, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції судом було призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок експертизи № 35 від 16 грудня 2016 року, виконаної судово-психіатричними експертами Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології (т. 2 а.с. 179) повною мірою підтвердив правильність висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 523 від 16 вересня 2015 року.

Так, експертизою встановлено, що ОСОБА_6 на момент складання заповіту 24 січня 2012 року за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обгрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Таким чином, висновок експертизи не оцінюється судом у сфері, що потребує спеціальних знань, чого вимагає відповідач.

Висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 523 від 16 вересня 2015 року був вірно оцінений місцевим судом з точки зору зазначених критеріїв. Висновок експертизи № 35 від 16 грудня 2016 року повною мірою підтвердив правильність мотивів, викладених в оскаржуваному рішенні суду, оскільки встановив абсолютну неспроможність ОСОБА_6 в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Посилання апелянта на показання свідків у справі, які вказують на відсутність у ОСОБА_6 видимих ознак психічних розладів, які б вказували на те, що вона не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не заслуговують на увагу, оскільки вони не є спеціалістами у галузі психіатрії та не можуть давати належну оцінку психічному стану спадкодавця.

При цьому, як підтверджено висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 35 від 16 грудня 2016 року, відсутність грубої дезорганізації поведінки, а також певна бідність та примітивність психотичної симптоматики могли створювати у допитаних у справі осіб (не фахівців у галузі психіатрії) помилкове враження достатньої психічної збереженості підекспертної - без урахування наявних у неї порушень вищих аналітико-синтетичних функцій психіки та зниження критичних передумов.

Показання медсестри ОСОБА_10 та лікаря-психіатра ОСОБА_11, допитаних в якості свідків, вказують на загальний стан ОСОБА_6 під час лікування та жодним чином не пов'язані з аналізом наявності у неї можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Запис в медичній картці ОСОБА_6 від 24 січня 2012 року (день складання заповіту) про те, що вона не висловлює скарг та доступна до мовного контакту, свідчить лише про певні зовнішні прояви її хворобливого стану та не вказує на її здатність чи нездатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Доводи про те, що під час посвідчення заповіту у нотаріуса не було сумнівів у здатності ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними є неспроможними, оскільки відповідні висновки можливі лише за наявності спеціальних знань у галузі психіатрії, якими приватний нотаріус Гофман Е.Л. не володіє.

Апелянт посилається на те, що перед експертами було поставлено некоректне запитання, а саме, «чи усвідомлювала значення своїх дій і чи керувала ними ОСОБА_6 в момент складання та підписання заповіту від 24 січня 2012 року». Проте, апелянтом не вказано, яким чином таке формулювання запитання, а від так і відповіді на нього, позбавляє можливості правильно встановити необхідну по справі інформацію. Відсутність посилання на те, що заповіт було складено 24 січня 2012 року саме о 10 год. 30 хв., не позбавляє висновки експертиз доказового значення, оскільки на їх вирішення було поставлено чіткі запитання, що стосуються психічного стану ОСОБА_6 саме під час складання та підписання заповіту.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Сукупність доказів по справі, на які посилається відповідач, самі по собі не дають можливість достовірно стверджувати, що ОСОБА_6 під час складання заповіту за своїм психічним станом була здатна або нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Висновки експертиз, проведених у справі, дають можливість правильно оцінити інші докази у справі та зробити беззаперечний висновок про те, що ОСОБА_6 під час складання заповіту за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що відповідно до ч. 2 ст. 1257, ч. 1 ст. 225 ЦК України є підставою для визнання такого заповіту недійсним.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, ОСОБА_4 наведено не було.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315, ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: --//-- О.Ю. Кузнєцова

Судді --/-- В.М. Триголов

--//-- А.І. Дорош

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: О.Ю. Кузнєцова