АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 674/1253/16-ц
Провадження № 22-ц/792/715/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Спірідонової Т.В.,

суддів Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар Кошельник В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

встановила:

В вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_2 кошти за прострочення виконання грошового зобовязання у сумі 72754грн.76коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що станом на 01.01.2014 року відповідач заборгувала йому кошти у сумі 85513грн.17коп., які стягнуто рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2014 року. Станом на 01.01.2016 року заборгованість відповідача з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості становить 156267грн.93коп. Тому, з урахуванням сум, стягнутих рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2014 року у розмірі 85513грн.17коп., з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню кошти у сумі 72754грн.76коп., з яких: інфляційні втрати- 67044грн.96коп., три проценти річних 5709грн.80коп.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 3765грн. та інфляційні втрати в розмірі 49559грн.95коп. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

______________________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції ОСОБА_3

Доповідач Спірідонова Т.В. Категорія : 27

Апелянт ОСОБА_1 повідомлений належним чином про час і місце слухання справи, у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлена належним чином про час і місце слухання справи, у судове засідання не зявилася.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність рішення суду про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

У звязку з порушенням судом норм матеріального права оскаржуване рішення слід змінити в частині стягнення інфляційних втрат.

Встановлено, що 13 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 35000грн. з терміном повернення до 31 грудня 2008 року.

02 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1500 доларів США та 1500 євро.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 21 липня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 жовтня 2008 року у сумі 35000 грн.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 02 лютого 2009 року у сумі 27750грн.47коп. та три проценти річних від суми боргу у розмірі 1334грн.24коп., всього 29084грн.71коп.

У звязку з невиконанням зобовязань з повернення боргу за договорами позики від 13.10.2008р. та від 02.02.2009 року рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних у сумі 4604грн.23коп. та інфляційні втрати 5110грн.

Відповідач ОСОБА_2 відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів виконання нею належним чином обовязку зі сплати грошової суми за договорами позики від 13.10.2008р. та від 02.02.2009 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, ст.599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, тому висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є обґрунтованим.

Вказана правова позиція передбачена постановами Верховного Суду України 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11.

При цьому, суд правильно виходив з того, що станом на 01.01.2014 року загальна сума заборгованості по договорам позики від 13.10.2008р. та від 02.02.2009 рокустановила 62750грн.47коп. (35000+27750,47).

Доводи апеляційної скарги щодо застосування ст.625 ЦК України на суму заборгованості, яка включає також заборгованість по інфляційним втратам та трьом процентам річних, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи з аналізу ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати та три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування раніше стягнутих коштів на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Тому, за період з 01.01.2014 року по 01.01.2016 року три проценти річних від простроченої суми основного боргу становить 3765грн. (62750,47х3%:365х730), які підлягають стягненню на користь позивача.

Разом з тим, визначаючи розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню на користь позивача, суд допустив помилку.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року №6-771цс15.

Установивши, що між сторонами виникли правовідносини в тому числі і на підставі договору позики від 02.02.2009 року, за змістом якої ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті 1500 доларів США та 1500 Євро, суд першої інстанції помилково застосував до таких грошових зобовязань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.

Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за договором позики від 02.02.2009 року.

Індекс інфляції за період з 01.01.2014року по 01.01.2016 року становить 178,98% (2014 рік -124,9%; 2015 рік - 143,3%)

Тому, розмір інфляційних втрат за період з 01.01.2014 року по 01.01.2016 року за договором позики від 13 жовтня 2008 рокустановить 27643грн. (35000х1,7898-35000).

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат слід змінити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 27643 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2017 року в частині стягнення інфляційних втрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 27643 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/ ОСОБА_4

Судді: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Т.В.Спірідонова