Справа № 500/5710/16-ц
Провадження № 2/500/1204/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючий - суддя Швець В.М.,

при секретарі Борчану О.М.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1,

представника відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 9 грудня 2010 року на її користь з ОСОБА_4 (попередні приз віща: Балуца, Тіторова). стягнуто основного боргу в сумі 119070грн., 1310грн. 70коп. судових витрат, а всього 120380грн. 70коп. Виконавче провадження по виконанню вищевказаного рішення було закінчено 21 вересня 2016 року. У зв'язку із зазначеним позивачка просила стягнути з відповідачки 3 відсотка річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 20213грн. та інфляційні витрати в сумі 108101грн. 24коп. Також просить стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, лише в частині стягнення трьох відсотків річних, але лише в межах строків позовної давності з часу звернення до суду, до інших имог просив застосувати строк позовної давності. Вимоги щодо стягнення втрат від інфляції не визнав, пояснив, що відповідачка отримала в борг у позивачки грші в іноземній валюті, тому інфляція не повинна нараховуватись. Також вважає, що свої зобовязання відповідачка виконала не 21 вересня, а 29 серпня 2016 року, коли перерахувала кошти. Тому визнає стягнення трьох відсотків річних за період з 28 жовтня 2013 року по 29 серпня 2016 року.

У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 9 грудня 2010 року на її користь з ОСОБА_4 (попередні приз віща: Балуца, Тіторова). стягнуто основного боргу в сумі 119070грн., 1310грн. 70коп. судових витрат, а всього 120380грн. 70коп. Згідно наданих доказів матеріалів виконавчого провадження відповідачка перерахували кошти на погашення боргових зобовязання в повному обсязі 29 серпня 2016 року.

Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачка не надала суду жодного доказу належного та допустимого у відповідності до ст.ст.57,58 ЦПК України щодо заперечень проти позову.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на зазначене, установивши, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 9 грудня 2010 року на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 (попередні приз віща: Балуца, Тіторова) стягнуто грошову суму основного боргу в сумі 120380грн. 70коп. і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, суд доходить висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань, при тому саме в валюті України. Ці зобовязання ОСОБА_4 належним чином виконала 29 серпня 2016 року, перерахувавши суму боргу, тому саме ця дата є датою виконання зобовязання, а не дата закінчення виконавчого провадження, бо главою 48 ЦК України виконання зобовязання ніяким чином не повязано із часом закінчення виконавчого провадження. Тривале невиконання відповідачкою свого зобовязання дає підстави для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 відсотків річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Ст.253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст.257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст.260,261 ЦК України, враховуючи, що позивачка звернулася до суду 28 жовтня 2016 року, в межах позовної давності є її вимоги лише починаючи з 28 жовтня 2013 року. Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності для вимог позивачки за період з 1 березня 2011 року по 28 жовтня 2013 року сплив, заява про застосування строку від відповідача надійшла, тому у задоволенні вимог позивачки щодо стягнення трьох відсотків річних та збитків від інфляції за цей період слід відмовити.

Таким чином, задоволенню підлягають вимоги позивачки за період з 28 жовтня 2013 року (по строку позовної давності) по 29 серпня 2016 року (день виконання зобовязання). Згідно наданих позивачкою довідок інфляція за час прострочення з 28 жовтня 2013 року по 29 серпня 2016 року складає 188,4 відсотка, а тому інфляційні витрати за час прострочення складають 106415грн. 92коп.(120380Х188,4 відсотка). Тривалість прострочення за період з 28 жовтня 2013 року по 29 серпня 2016 року складає 1035 днів, а тому три відсотка річних від простроченої суми складають 10240грн. 55коп. (12038х3/100/365х1035). Саме в цих розмірах позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.88 ЦПК України та відносить до них витрати на сплату судового збору в межах задоволених вимог в сумі 1166грн. 57коп. ((106415,92+10240,55)/100).

Керуючись ст.ст.11,251-254,256,257,260,261,267,509,625 ЦК України, ст.ст.10,11,57-60,88,209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 106415грн. 92коп. на відшкодування інфляційних втрат, 10240грн. 55коп. трьох відсотків річних, 1166грн. 57коп. судових витрат, а разом 117823 (сто сімнадцять тисяч вісімсот двадцять три)грн. 04коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в інший частині відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_5