______________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/2536/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

24.10.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить припинити право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває у спальній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом зобовязання ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок суду вартість ? частини квартири у розмірі 108 726, 50 гривень на користь відповідача; визнати право власності на ? частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

В обґрунтування свого позову посилається на те, що він є власником ? частин квартири №14 в будинку № 37 по проспектові Адміральський в м. Одесі, а відповідачка є власником ? частини вказаної квартири, яка на його думку є незначною й не може бути виділена в натурі.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовну заяву підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 25 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом реєстр. № 2581, згідно якого між ОСОБА_1 успадкував ?, а ОСОБА_5 ? частини двокімнатної квартири № 14, в будинку 37, просп.. Адміральський, в м. Одесі, після смерті ОСОБА_6.

09 серпня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було посвідчено заяву ОСОБА_7, в якій остання повідомляє ОСОБА_1 про продаж належної їй ? частини двокімнатної квартири № 14, в будинку 37 , просп.. Адміральський, в м. Одесі.

23 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстр. № 2502.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_5 передала у власність, а гр..ОСОБА_2 прийняла у власність ? частику квартири під № 14 в будинку під № 37 по проспекту Адміральському в м. Одесі, і сплатила за неї визначену цим договором суму.

Так відповідно до пункту 5 Договору вбачається, що продаж здійснено за 217 848 гривень, які продавець отримав від покупця повністю до підписання договору, що підтверджується платіжним дорученням № 5 від 23 жовтня 2015 року ПАТ «БАНК ВОСТОК» м.Дніпропетровськ.

Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 2 статті 365 ЦК України передбачено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза

Окрім того відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

За змістом ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною;спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме: не надав доказів дійсної вартості на теперішній час спірного майна, позивачем не сплачена вартість цієї частки на депозитний рахунок суду, а також не надано доказів того, що виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, що вказана частина є незначною, квартира є неподільною тощо.

Крім того, як пояснила відповідач у судовому засіданні, вона є особою, переміщеною із зони АТО, зареєстрована та проживає у гуртожитку, який отримала у зв'`язку з навчанням, яке закінчується у цьому році, іншого житла не має, тому висновок позивача, шо припинення права власності на спірну частину квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам членів її сім'ї, на думку суду, є необгрунтованим та безпідставним.

Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертався, у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 355, 356, 358, 365 ЦК України, ст.ст. 10, 57-58, 60, 61, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.