№ 2/638/467/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Подосокорської А.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними та відшкодування збитків,

Установив:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просить з урахуванням уточнених вимог, визнати недійсним договір позики №01/06 від 14.08.2006 року на загальну суму 1 760 000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 350 000 доларів США; визнати недійсним договір позики №02/10 від 09.10.2006 року на загальну суму 918 000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 180 000 доларів США; визнати недійсним договір позики № 03/12 від 07.12.2006 року на загальну суму 1 102 000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 220 000 доларів США; визнати недійсним договір позики № 04/02 від 01.02.2007 року на загальну суму 801 000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 160 000 доларів США; визнати недійсним угоду про припинення зобовязань укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 14.10.2013 року та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, грошові кошти в сумі 24 678 247 грн.. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 з 01.01.2004 року по 17.11.2011 року проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільних дітей. На підставі договорів позики, в період часу з серпня 2006 року по січень 2007 року, ОСОБА_4 отримала у власність, на сімейні потреби, грошові кошти на загальну суму 1 050 000 доларів США, що на той момент було еквівалентно 5 250 000 гривень які були спільною сумісною власністю позивача та з ОСОБА_2. Восени 2014 року ОСОБА_4 стало відомо, що ОСОБА_2, передав частину вказаних спільних грошових коштів в позику ОСОБА_5 без її згоди. 14.10.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір про припинення зобовязань за договорами позики, згідно з яким зобовязання ОСОБА_5 по поверненню боргу припинено в звязку з внесенням останнім коштів на поточний рахунок КТ «Концерн Райский уголок» для фінансування витрат спільної діяльності від імені ОСОБА_2, що також було зроблено без згоди ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував.

Представник співвідповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на їх безпідставність на необґрунтованість, просила застосувати строк позовної давності.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 61 цього Кодексу передбачено, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З 01.01.2004 року по 17.11.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мають спільних дітей.

Вказані обставини підтверджується поясненнями відповідача ОСОБА_2 та рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.04.2013, відповідно до якого було встановлено факт проживання однією сімєю жінки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та чоловіка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 17.11.2011 року включно. Вказані обставини мають преюдиційне значення та не підлягають додатковому доказуванню в силу ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України.

11.08.2006 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_6 договір позики №1/8 на суму 400 000 доларів США, що згідно з курсом НБУ еквівалентно 2 000 000 гривень.

05.10. 2006 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_6 договір позики № 5/1 року на суму 200 000 доларів США, що згідно з курсом НБУ еквівалентно 1 000 000 гривень.

04.12.2006 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_7 договір позики на суму 250 000 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентну 1 250 000 гривень.

29.01. 2007 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_7 договір позики на суму 200 000 доларів США,що по курсу НБУ еквівалентно 1 000 000 гривень.

На підставі вказаних договорів ОСОБА_4 отримала у власність грошові кошти на загальну суму 1 050 000 доларів США, що на момент їх отримання еквівалентно 5 250 000 гривень, згідно курсу НБУ. Вказані грошові кошти отримувались на сімейні потреби, що підтверджується поясненнями відповідача ОСОБА_2 та про що вказано в самих договорах позики.

Оскільки зазначені грошові набувались під час спільного проживання однією сімєю ОСОБА_8 та ОСОБА_2 на сімейні потреби, вони є їх спільною сумісною власністю.

Частину вказаних грошових коштів ОСОБА_2 передав в позику ОСОБА_5 на загальну суму 4581000 грн. що еквівалентно 910000 доларів США. Грошові кошти передавались на підставі наступних договорів позики: №01/06 від 14.08.2006 року на суму 1 760 000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 350 000 доларів США; №02/10 від 09.10.2006 року на суму 918 000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 180 000 доларів США; № 03/12 від 07.12.2006 року на суму 1 102 000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 220 000 доларів США; № 04/02 від 01.02.2007 року на суму 801 000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 160 000 доларів США. Вказані грошові кошти передавались в позику ОСОБА_5 без згоди позивача ОСОБА_4

14.10.2013 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено угоду про припинення зобовязань між ОСОБА_5 та ОСОБА_2. Відповідно до умов вказаної угоди сторони дійшли згоди про те, що зобовязання ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 по поверненню грошових коштів в сумі, еквівалентній 910000 доларів США за договорами позики: №01/06 від 14.08.2006 року - 1 760 000 гривень, що на момент оформлення позики еквівалентно 350 000 доларів США; №02/10 від 09.10.2006 року - 918 000 гривень, що на момент оформлення позики еквівалентно 180 000 доларів США; № 03/12 від 07.12.2006 року - 1 102 000 гривень, що на момент оформлення позики еквівалентно 220 000 доларів США; № 04/02 від 01.02.2007 року - 801 000 гривень, що на момент оформлення позики еквівалентно 160 000 доларів США, вважаються виконаними за цільовим призначенням шляхом внесення ОСОБА_5 грошових коштів на поточний рахунок КТ «Концерн «Райський уголок» для фінансування видатків спільної діяльності від імені ОСОБА_2 та перерозподіл за рішенням учасників спільної діяльності долі ОСОБА_2 Саді оги у відповідності з його вкладом в спільну діяльність.

Уклавши вказану угоду ОСОБА_2 розпорядився грошовими коштами переданими в позику ОСОБА_9, перевівши обовязок ОСОБА_5 на повернення позики в обовязок внесення коштів на поточний рахунок КТ «Концерн «Райський уголок» для фінансування видатків спільної діяльності.

Вказане розпорядження відбулось без згоди ОСОБА_4

Згідно до норм ст.74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч.1. cт.65 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно ч.2. cт.65 Сімейного кодексу України, передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Оскільки спільні грошові кошти передавались у позику ОСОБА_5 без згоди ОСОБА_4, яка є їх співвласницею, договори позики: №01/06 від 14.08.2006 року на суму 1 760 000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 350 000 доларів США; №02/10 від 09.10.2006 року на суму 918 000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 180 000 доларів США; № 03/12 від 07.12.2006 року на суму 1 102 000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 220 000 доларів США; № 04/02 від 01.02.2007 року на суму 801 000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 160 000 доларів США, суд визнає недійсними.

З тих же підстав має бути визнана недійсною, угода про припинення зобовязань між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 14.10.2013 року.

Згідно до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки договори позики та угода про припинення зобовязань між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 14.10.2013 року визнаються недійсними, то отримане на підставі вказаних угод підлягає поверненню.

На підставі договорів позики ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму еквівалентну 910000 доларів США. Пунктом 2.2. договору позики №01/06 від 14.08.2006 року передбачено, що позичальник зобовязується повернути суму грошових коштів в гривнях еквівалентну 350 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення позики.

Пунктом 2.2. договору позики №02/10 від 09.10.2006 року передбачено, що позичальник зобовязується повернути суму грошових коштів в гривнях еквівалентну 180 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення позики.

Пунктом 2.2. договору позики № 03/12 від 07.12.2006 року передбачено, що позичальник зобовязується повернути суму грошових коштів в гривнях еквівалентну 220 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення позики.

Пунктом 2.2. договору позики № 04/02 від 01.02.2007 року передбачено, що позичальник зобовязується повернути суму грошових коштів в гривнях еквівалентну 160 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення позики.

Загальна сума отриманих ОСОБА_5 грошових коштів за договорами позики становить 910 000 доларів США. Станом на 05.04.2017 року офіційний курс НБУ відносно 100 доларів США становить 2711, 8953 гривень. Таким чином, сума грошових коштів, яка підлягає поверненню за договорами позики становить 24 678 247 грн..

Суд критично ставиться до тверджень представника співвідповідача на те, що грошові кошти передані ОСОБА_9 не є обєктом спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_2, так як останній в період спільного проживання з ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10, оскільки вказане спростовується заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.05.2007 року по справі № 2-2667/07/047, в якому зазначено, що з 1998 року ОСОБА_10 змінила своє місце проживання, спільних з ОСОБА_2 дітей залишила проживати з останнім та більше їх не бачила; рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.11.2001 року, відповідно до якого шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_10 розірвано; рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.04.2013, відповідно до якого встановлено факт проживання однією сімєю жінки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та чоловіка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 17.11.2011 року включно.

Крім того суд зазначає, що право спільної сумісної власності подружжя виникає не в період зареєстрованого шлюбу, а в період спільного проживання однією сімєю з відповідними взаємними правами та обовязками, на що вказує ст. 74 Сімейного кодексу України.

Також суд не приймає до уваги посилання представника співвідповідача на те, що ОСОБА_2, передаючи в позику грошові кошти, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, оскільки вказане спростовується нормами ч.3 ст.65 Сімейного кодексу України, відповідно до якої для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вказані обставини мають преюдиційне значення та не підлягають додатковому доказуванню в силу ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України.

Суд критично ставиться до тверджень представника співвідповідача стосовно того, що майнові права отримані в результаті укладених договорів позики та угоди про припинення зобовязань укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 14.10.2013 року залишились в сімї, оскільки вказані майнові права набувались без волевиявлення позивача.

З приводу застосування позовної давності, суд зазначає, що належних та допустимих доказів про пропуск позовної давності сторонами не подано, натомість представник позивача та відповідач ОСОБА_2 підтвердили факт про обізнаність ОСОБА_4 про порушення своїх прав лише восени 2014 року та звернувшись з дійсним позовом до суду у жовтні 2015 року.

Судові витрати між сторонами, суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11, 57-62, 64, 88, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 65, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 203,215, 216 Цивільного кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

Задовольнити позовні вимоги.

Визнати недійсним договір позики №01/06 від 14.08.2006 року на загальну суму 1760000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 350000 доларів США;

Визнати недійсним договір позики №02/10 від 09.10.2006 року на загальну суму 918000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 180000 доларів США;

Визнати недійсним договір позики № 03/12 від 07.12.2006 року на загальну суму 1102000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 220000 доларів США;

Визнати недійсним договір позики № 04/02 від 01.02.2007 року на загальну суму 801000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 160000 доларів США;

Визнати недійсним угоду про припинення зобовязань укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 14.10.2013 року.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, грошові кошти в сумі 24678247 (двадцять чотири мільйони шістсот сімдесят вісім тисяч двісті сорок сім гривень).

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 на ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 6090 грв. (шість тисяч дев'яносто гривень).

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суд Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, починаючи з 29.05.2017 року. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий