У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про стягнення коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_7, про поділ коштів, що є об'єктом права спільної сумісної власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що з 12 листопада 1977 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 У 2011 році вони припинили шлюбні стосунки і з того часу проживають окремо.

07 жовтня 2012 року на прохання відповідачки він передав її рідній сестрі ОСОБА_7 та її чоловіку ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 120 000 гривень за умови повернення боргу до 01 квітня 2014 року із зобов'язанням сплатити 10 % за користування грошима, а всього 132 000 гривень, про що ними надано розписку.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2014 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано.

Після розірвання шлюбу він знайшов розписку від 07 жовтня 2012 року, на зворотньому боці якої містилися записи про повернення позичальниками частини боргу у розмірі 67 000 гривень, які він не отримував, оскільки вже не проживав однією сім'єю з відповідачкою, а тому вважає, що отримані гроші вона витратила на свої потреби.

Оскільки строк виконання зобов'язань встановлено до 01 квітня 2014 року вважає, що кожному слід було повернути по 66 000 гривень (разом 132 000 гривень). Зазначив, що позичальники виконали обов'язок щодо повернення коштів відповідачці в повному обсязі, однак вона отримала на погашення боргу на 1 000 гривень більше, у зв'язку з чим він у березні 2015 році звернувся до Верхньодніпровського районного суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_6, ОСОБА_7 в розмірі 72 959 гривень 38 копійок та з ОСОБА_5 - 1 000 гривень. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 27 травня 2015 року позов залишено без задоволення.

Посилаючись на те, що вказаним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено незаконність заволодіння ОСОБА_5 належною йому сумою 32 000 гривень, вказане рішення він не оскаржував, оскільки згідно ч. 3 ст. 543 ЦК України виконання боржником свого обов'язку одному із солідарних кредиторів у повному обсязі звільняє боржника від виконання решті солідарних кредиторів, вважає, що отримавши від боржників кошти у розмірі 65 000 гривень відповідачка зобов'язана була передати належні йому грошові кошти в сумі 32 000 гривень, а тому просив суд стягнути з відповідачки на свою користь кошти в сумі 48 259 гривень 50 копійок з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, а також судові витрати.

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 07 жовтня 2012 року вона та ОСОБА_4 позичили ОСОБА_7 та ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 120 000 гривень із сплатою 10 %, про що останніми надана розписка, із строком повернення до 01 квітня 2014 року, але за усною домовленістю термін позики становив не більше року. Борг повернуто у повному обсязі у сумі 132 000 гривень, які використані на потреби сім'ї. З травня 2013 року ними придбано майно на загальну суму 50 750 гривень, яке залишилось у володінні ОСОБА_4

Оскільки 24 січня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, вважає кошти у сумі 132 000 гривень спільною сумісною власністю, а тому просила суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 66 000 гривень та судові витрати.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, грошові кошти в сумі 32 000 грн.

В решті позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір в сумі 320 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Судові витрати за зустрічним позовом - залишено за рахунок позивача.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня

2016 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2016 року - скасовано в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_4 у стягненні на його користь витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 2 374,08 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про залишення позову без задоволення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів у сумі 32 000 гривень, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірні грошові кошти є спільною власністю подружжя та врахувавши, що відповідач отримала їх одноособово (разом з нарахованими відсотками), а також не надала доказів передачі позивачеві частини отриманих спірних коштів та згоди щодо подальшого розпорядження ними, дійшов обґрунтованого висновку про право позивача на частину грошей в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних, суд виходив з відсутності доказів існування між сторонами грошових зобов'язань, а тому дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходив з наявності правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу відповідно ст. 84 ЦПК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст.ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2016 року в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур О.В. Попович