Справа №486/583/16-ц 25.05.2017 25.05.2017 25.05.2017
Провадження №22-ц/784/1008/17
Категорія 20 Єдиний унікальний номер № 486/583/16-ц
Номер провадження № 22ц/784/ 1008/17
Головуючий у І інстанції Волкова О.І.
Доповідач в апеляційній інстанції Прокопчук Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Прокопчук Л.М.,

Суддів Козаченко В.І., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Лептугою С.С.

За участю: представника позивача Полоз В.І.

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Атомгідроенергобуд» на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Атомгідроенергобуд» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири,

В С Т А Н О В И Л А :

24 травня 2016 року ТОВ «Атомгідроенергобуд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири.

Збільшуючи позовні вимоги позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором купівлі - продажу квартири з урахуванням інфляційних витрат та трьох відсотків річних у розмірі 23 333,75 грн., з яких 3591,86 грн. - борг за договором купівлі-продажу, 17905,53 грн. - інфляційні витрати, 1836,36 грн. - 3% річних, та судові витрати 1378,00 грн.

В обгрунтування позову позивач зазначав, що 01 квітня 2000 року між акціонерним Товариством закритого типу «Атомгідроенергобуд» (правонаступником якого є ТОВ «Атомгідроенергобуд») та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, який нотаріально посвідчено та зареєстровано у реєстрі Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області за № 629. Названий договір купівлі-продажу було вчинено з розстроченням платежу на 15 років. Оплату квартири в сумі 43435,89 грн. відповідач зобов'язався здійснити в строк до 01.04.2015 року, здійснюючи розрахунки щомісячно у сумі не менше 100 грн. через касу підприємства. За період з 01.04.2000 року по 31.03.2012 року відповідач достроково сплатив 11349,40 грн. За період з 01.04.2011 року по 01.04.2012 року - 1300 грн.

Позивач вказував, що у 2015 році він уже звертався до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі - продажу спірної квартири, зобов'язання повернути її та визнання права власності на неї. Під час розгляду тієї цивільної справи відповідач (31 липня 2015 року) сплатив на рахунок позивача 27194 грн. 93 коп. заборгованості за договором купівлі-продажу квартири.

Проте, ОСОБА_3 не виконав договірних зобов'язань за договором купівлі-продажу квартири, крім того, не сплатив інфляційні втрати та 3 % річних.

Зважаючи на викладене, позивач просив про задоволення даного позову (а.с. 3-6, 132).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позову (а.с. 136-137).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення по справі, просив скасувати рішення суду першої інстанції (а.с. 142-144).

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача просила відмовити в задоволенні скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 01.04.2000 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за яким відповідач зобов'язався здійснити її вартість в сумі 43435,89 грн. в строк до 01 квітня 2015 року, здійснюючи розрахунки щомісячно у сумі не менше 100 грн. на місяць через касу підприємства. Згідно довідки позивача відповідачем сплачено 39844,03 грн. Під час розгляду цивільної справи за позовом позивача до відповідача про розірвання договору купівлі-продажу, за яким судом ухвалено рішення від 06.08.2015 року, відповідачем було сплачено 27194,63 грн. Спірна квартира була виділена відповідачу з 10% фонду голови правління на умовах безвідсоткової позики строком на 15 років.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені позовні вимоги.

Але з висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України). Укладення такого договору між фізичними особами, наприклад, при купівлі-продажу житлового будинку, законом не заборонено.

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_3 працював в АТЗТ «Атомгідроенергобуд» (правонаступником якого є ТОВ «Атомгідроенергобуд) в період з 02.10.1986 року по 02.06.2003 року. Відповідно до протоколу загальних зборів АТЗТ «Атомгідроенергобуд» від 03.03.2000 року прийнято рішення про виділення житлової площі (квартири) 51-й сім'ї працівників підприємства, в тому числі ОСОБА_3 Житлова площа виділялася з 10% фонду голови правління підприємства на умовах безвідсоткової позики строком на 15 років та без урахування індексації інфляційних процесів у відношенні до грошової одиниці України. В результаті прийнятого рішення 01 квітня 2000 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, який нотаріально посвідчено та зареєстровано у реєстрі Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області за № 629. Згідно з п.3.1, 3.2 договору відповідач зобов'язався сплатити вартість квартири в сумі 43435,89 грн. в строк до 01 квітня 2015 року, здійснюючи розрахунки щомісячно у сумі не менше 100 грн. на місяць через касу підприємства (а.с. 8). Тобто договір купівлі-продажу було укладено із застосуванням положень ст. 692 ЦК України.

Відповідно до довідки позивача відповідач здійснював оплату квартири з порушенням умов договору, а саме: ним сплачено у квітні 2000 року 1779,49 грн. У 2001 році сплачено: у червні - 178,00 грн., у липні - 180,00 грн., у серпні - 123,00 грн., у вересні - 141,00 грн., у жовтні 50,00 грн., у листопаді - 8683,95 грн. У 2002 році сплачено: у січні - 175,00 грн., у лютому та березні - по 47,90 грн. У 2011 році сплачено у квітні, травні, червні, серпні по 100 грн., у жовтні - 300 грн. У 2012 році сплачено у січні 300 грн., у лютому 100 грн., у квітні 200 грн. У липні 2015 року сплачено 27194,63 грн. А всього станом на 23.05.2017 року сплачено 39844,03 грн. Борг складає 3591,86 грн. (а.с. 17).

Спростовуючи вказані розрахунки, відповідач надав довідку без дати, видану йому позивачем з печаткою та за підписом керівника та головного бухгалтера про те, що заборгованість складає 28494,63 грн. Про вказану суму заборгованості йдеться і у листі підприємства від 20.10.2004 року на адресу Южноукраїнської міської ради (а.с. 57).

Крім того, вирішуючи справу № 486/225/15-ц, за позовом позивача до відповідача про розірвання договору купівлі-продажу квартири, Южноукраїнський міський суд Миколаївської області в рішенні від 06.08.2015 року встановив, що відповідач ОСОБА_3 мав залишок заборгованості 28494,63 грн., яку в подальшому сплатив: у 2012 році в сумі 1300 грн., у липні 2015 року - 27194,63 грн. та прийшов до висновку про те, що відповідач виконав зобов'язання по договору купівлі-продажу від 01.04.2000 року в повному обсязі, а тому відмовив в задоволенні позову (а.с. 9-10).

Зазначені висновки суду першої інстанції при перегляді рішення суду за апеляційною скаргою позивача апеляційним судом Миколаївської області 23.09.2015 року, не скасовані (а.с. 11-12).

З огляду на наведене, вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, слід прийти до висновку про те, що заборгованість за договором купівлі-продажу квартири відсутня, вона була погашена 31.07.2015 року, а тому немає підстав для задоволення позову в зазначеній частині.

Надану позивачем виписку з особового рахунку по сплаті заборгованості, відповідно до якої заборгованість по виконанню зобов'язань за договором купівлі-продажу квартири на час звернення позивача до суду складає 3591,86 грн., колегія суддів не може прийняти до уваги, враховуючи вищенаведене, а також враховуючи наступне (а.с. 173).

З названої виписки вбачається, що позивачем у 2000 році в рахунок платежів за договором купівлі-продажу була прийнята персональна доля відповідача як акціонера підприємства в сумі 2966,81 грн. В подальшому вказана сума у зв'язку з наявністю заборгованості була виключена. Будь-яких документів, які б підтверджували повернення позивачем відповідачу вказаної суми персональної долі, позивачем не надано.

Також не надано документів щодо повернення акцій ОСОБА_5 в кількості 4167 шт. вартістю 625,05 грн., прийнятих в рахунок оплати за договором купівлі-продажу.

Відповідачем не визнається обставина повернення йому персональної долі, а також акцій, внесених ОСОБА_5

Стосовно позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та 3-х відсотків річних слід прийти такого висновку.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначалося вище відповідач не виконав умови договору щодо здійснення повної оплати вартості квартири до 01 квітня 2015 року, тобто він не виконав в передбачений договором строк грошове зобов'язання, а тому позивач обґрунтовано ставить питання про застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим погодитись з розрахунком інфляції та 3% річних, яку провів позивач, не можна (а.с. 18-19, 143).

Зазначаючи право на отримання витрат від інфляційних процесів, законодавець в законодавчому акті не визначив порядок їх нарахування, але це питання вирішено судовою практикою, про що свідчить лист Верховного Суду від 01.07.2014 року "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві", а також лист Верховного Суду України від 03.04.1977 року № 62-97 «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». Суть рекомендацій зводиться наступного

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до офіційно опублікованих індексів інфляції їх розмір за період з травня 2015 року по липень 2015 року складає: 2015 рік - квітень - 114,0; за травень -102,2; за червень - 100,4; за липень - 99,0. Загальний показник за цей період 115,1.

Встановлено, що розмір заборгованості на 01.04.2015 року складав 27194,63 грн. Розмір інфляційних витрат складає за період з 01.04.2015 року по 31.07.2015 року: (27194,63 х 115,1%) - 27194,63 = 4106,37 грн.

Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Розмір 3% річних за період з 02.04.2015 року по 31.07.2015 року складає: 27194,63 х 3% Х 120 : 365 = 268,22 грн.

З урахуванням наведеного, вимог п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 88 ЦПК України, оскільки апеляційний суд ухвалює нове рішення, він повинен вирішити питання про розподіл судових витрат. З урахуванням задоволення позовних вимог на 18,7%, розмір судового збору, який слід стягнута з відповідача, складає 541,14 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Атомгідроенергобуд» задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Атомгідроенергобуд» за прострочення виконання грошового зобов'язання по договору купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, інфляційні витрати 4106 (чотири тисячі сто шість) грн. 37 коп., 3% річних 268 (двісті шістдесят вісім) грн. 22 коп., судові витрати в сумі 1541 (п'ятсот сорок одна) грн. 14 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді