АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2154/17 Справа № 185/7182/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Палюх Т. Д. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» до ОСОБА_2 про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23 березня 2011 року між ТОВ «Ключове рішення» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, після чого 27 листопада 2011 року позивач зареєстрував за собою право власності на вказану нерухомість в КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації». 19 квітня 2012 року між сторонами було укладено попередній договір №670 та договір оренди квартири №670, з пільговою ставкою орендної плати з метою фінансового сприяння виконання відповідачем зобов'язань за цими договорами. Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань по виплаті орендної плати та комунальних послуг, виникла заборгованість.

У зв'язку з чим, ТОВ «Ключове рішення» просило суд виселити відповідача з квартири №56 в будинку №24 в м. Павлограді Дніпропетровської області без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Ключове рішення» було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Положеннями ст. 47 Конституції України, передбачено, що кожен має право на житло; держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Ключове рішення» є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23 березня 2011 року між позивачем та відповідачем, посвідченого ПН Павлоградського НО Дніпропетровської області ОСОБА_3, зареєстрованого за №202.

19 квітня 2012 року між сторонами було укладено попередній договір №670, згідно умов якого продавець (ТОВ «Ключове рішення») зобов'язується продати, а покупець (ОСОБА_4) - купити у строк не пізніше 01 січня 2022 року жиле приміщення: квартиру АДРЕСА_1.

В той же день, між сторонами було укладено договір оренди №670, згідно умов якого позивач передав відповідачу вказану нерухомість для проживання за щомісячну плату в розмірі 10,00 грн. строком до 23 березня 2021 року.

Відповідно до п. 7.4. вказаного договору, оренда може бути достроково припинена за ініціативою орендодавця у випадку невиконання орендарем обов'язку здійснювати орендні платежі, вносити плату за комунальні та інші послуги.

04 серпня 2016 року ТОВ «Ключове рішення» направило відповідачу претензію №1, згідно змісту якої останню було повідомлено про наявність заборгованості за період більше ніж 60 днів і яка станом на 01 серпня 2016 року становить суму в розмірі 230,00 грн. та 10120,00 грн. заборгованості за попереднім договором №670, що є порушенням вказаних вимог Договору оренди та є підставою для його розірвання і звільнення займаного відповідачем житлового приміщення в 5-тиденний термін.

Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожний має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Враховуючи загальні принципи вказаної конвенції, поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займане або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв'язків з конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Ключове рішення», суд першої інстанції керувався положеннями вітчизняного та міжнародного законодавства, враховував надані позивачем докази і виходив із того, що виселення відповідача із спірної квартири є неспівмірним до заборгованості ОСОБА_2 у розмірі 230,00 грн.

Основним доводом апеляційної скарги є посилання позивача на те, що внаслідок заочного розгляду справи, суд першої інстанції неналежним чином дослідив та оцінив докази, внаслідок чого ухвалив рішення яке не відповідає фактичним обставинам справи.

Окрім цього, ТОВ «Ключове рішення» було позбавлено можливості надати додаткові пояснення та докази в порядку положень ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується із такою позицією апелянта, оскільки кожен, хто звертається до суду за захистом свого інтересів, повинен добросовісно користуватися своїми правами та виконувати свої обов'язки відповідно до вимог ЦПК України, в тому числі і щодо доказування та обґрунтовування позовних вимог.

Крім цього, враховуючи основні принципи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постійний зв'язок відповідача із спірною нерухомістю підтверджується тим, що саме вона до укладення договору-купівлі продажу, була власником квартири АДРЕСА_1, постійно володіла, користувалася своїм майном і станом на сьогодні є там зареєстрованою, що діє їй підстави для захисту свого житлового приміщення відповідно до діючого законодавства.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками, викладеними в оскаржуваному рішенні щодо неспіврозмірності простроченої орендної плати та плати за комунальні послуги із вимогами ТОВ «Ключове рішення» щодо виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Тож, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» - відхилити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова