Справа № 375/1350/16-ц Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/2658/17 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 26 18.05.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого - судді Сержанюка А.С., членів колегії - суддів Коцюрби О.П., Мережко М.В., із участю секретаря Бобка О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

09 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із названим позовом, де просить стягнути із ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20 серпня 2014 року в розмірі 432 970 грн. з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідач отримав від нього 300 000 грн., про що дав написану власноруч розписку, зобов'язавшись повернути грошові кошти до 02 вересня 2014 року.

Однак, свого зобов'язання до цього часу не виконав і грошей не повернув.

Заочним рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 432 970 грн. боргу та 4 329,70 грн. судового збору.

На обґрунтування ухваленого рішення судом першої інстанції зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача, який власноручно посвідчив, що бере в борг гроші на два тижні і на день пред'явлення позову до суду гроші не повернув основної суми боргу, відповідає вимогам цивільного законодавства.

Суд вважає, що розписка ОСОБА_2, оригінал якої знаходиться у ОСОБА_3, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі позичальнику грошової суми позивачем та неповернення їх позикодавцю.

Тому, суд не приймає до уваги відзив на позов представника відповідача, що розписка не має необхідних реквізитів, передбачених договором позики, так як розписка є підтвердженням укладення договору позики та отримання боржником від кредитора певної суми коштів.

Також суд не приймає до уваги твердження представника відповідача, про те, що в розписці маються незрозумілі виправлення суми «позики», що дає підстави вважати надану розписку переробленою, так як відповідач та його представник не заперечили факт написання розписки та не навели переконливих доказів внесення змін в розписку в частині суми боргу, так як мета отримання коштів відповідачем в борг є купівля комбайну, вартість якого відповідає сумі отриманих коштів, вказаних в розписці.

Тим паче, як стверджує позивач, відповідач при написанні розписки робив якісь виправлення в розписці і цього відповідач суду не заперечив чи не спростував.

В зв'язку з чим суд відмовив у призначенні судово-технічної експертизи з питань чи піддавався зміні первісний вид документа та який зміст первісних документів ( розписки ).

Всього загальна сума заборгованості до стягнення складає 432 970 грн. з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Крім цього, апелянт заперечує факт укладання договору позики та зазначає, що суд першої інстанції не встановив фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення спору, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою природою розписки, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Просить рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Суд, з'ясувавши обставини та перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 20 серпня 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 на два тижні грошові кошти в сумі 300 000 грн. на закупівлю комбайна ( а.с. 5 ).

Посилаючись на те, що в обумовлений строк ОСОБА_2 грошових коштів не повернув, позивач 11 листопада 2016 року звернувся до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості на підставі положень ст. 3 ЦПК України, ст.ст. 625, 1046-1054 ЦК України, вказуючи на укладення між сторонами договору позики ( а.с. 2-3 ).

Ухвалюючи у справі рішення, місцевий суд погодився із доводами позивача та виходив із наявності між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, що регламентуються нормами Параграфу 1. Глави 71. ЦПК України.

У відповідності до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 на два тижні грошові кошти в сумі 300 000 грн. на закупівлю комбайна.

При цьому, будь-яких доказів про наявність у нього зобов'язання повернути ці кошти, як це передбачено положеннями ст. 1046 ЦК України, позивач не надав і такі в матеріалах справи відсутні.

Навпаки, позивач у суді другої інстанції зазначав про обв'язок відповідача поставити йому за договором комбайн.

За таких обставин, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, викладеного у повній мірі не врахував, і, як результат, неправильно встановив обставини справи і визначив відповідно до них правовідносини до яких помилково застосував положення ст.ст. 1046, 1047, 1948 та 1049 ЦК України та передчасно і необґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

При цьому, не врахував положень правовової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі №6-63цс13, де серед іншого зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, суд другої інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції на підставі положень ст. 309 ЦПК України та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог за їх необґрунтованістю згідно положень ст.ст. 16, 1046 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України.

Відповідно, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення зазначених норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження.

При цьому, в силу викладеного, доводи позовної заяви не свідчать про обґрунтованість заявленого позову, а зазначені обставини, у даному випадку, підтверджують наявність між сторонами інших правовідносин, а не заявлених у позові, з приводу яких вони не позбавлені можливості звернутись із відповідними вимогами.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: А.С. Сержанюк

Судді: О.П. Коцюрба

М.В. Мережко