У Х В А Л А

24 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей,

встановила:

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2015 року скасовано; в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року скасовано, а заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2015 року залишено в силі.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень судів першої та касаційної інстанцій та залишення в силі рішення суду апеляційної інстанції з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 171 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), та принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 і 21 січня, 12 травня, 22 червня, 6 липня, 19 жовтня, дві ухвали від 2 листопада, 7 і 22 грудня 2016 року, 8 лютого 2017 року та постанову Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог батька щодо визначення місця проживання дітей разом з ним, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що мати спільно з дітьми не проживає, оскільки має постійне місце проживання в іншій державі (Туреччині), до України приїжджає періодично, у зв'язку із чим неналежно виконує свої обов'язки щодо виховання дітей, а також не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом з нею. Крім того, суд урахував думку дітей, які досягли десятирічного віку щодо прихильності до батька, прагнення проживати разом з ним та небажання змінювати свій звичайний режим та спосіб життя.

Разом з тим у наданих заявницею для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зроблено такі висновки:

- в ухвалах від 20 і 21 січня, 12 травня, 22 червня, 6 липня, 2 листопада (дві ухвали), 22 грудня 2016 року, 8 лютого 2017 року суд касаційної інстанції, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання з матір'ю виходив з того, що суди не встановили виняткових обставин, за яких дитина не може залишатися з матір'ю та взяли до уваги ставлення матерів до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення;

- в ухвалі від 19 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції здійснював касаційний перегляд справи у спорі про відібрання дітей від інших осіб та повернення їх за попереднім місцем проживання;

- в ухвалі від 7 грудня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що батько не заперечував проти того, щоб дитина фактично проживала разом із матір'ю, а заперечував лише проти зміни адреси реєстрації дитини.

Отже, зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки ці судові рішення постановлені у справах з різними фактичними обставинами, предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог та матеріально-правовим регулюванням спірних відносин.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року суд, установивши, що мати дітей має постійне місце проживання в Україні, постійне місце роботи та джерело існування, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, дійшов висновку про відсутність правових підстав для розлучення дітей зі своєю матір'ю.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що висновки суду касаційної інстанції не відповідають викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук