АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2398/17 Головуючий 1-ї ін-ї. Кононихіна Н.Ю.
Справа № 619/3448/16-ц Доповідач - Сащенко І.С.
Категорія - договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Овсяннікової А.І., Коваленко І.П.,

за участю секретаря - Бойко А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про визнання частково недійсним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І. про визнання частково недійсним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки.

В обґрунтування позову посилався на те, що у вересні 2016 року до будинку позивача по вул. Мічуріна, буд. 91 в с. Черкаська лозова Дергачівського району Харківської області завітала відповідач ОСОБА_3 і стала вимагати повернення грошових коштів, які вона надала за договором позики у 2013 році. Позивач попросив ознайомити його з договором позики і після ознайомлення з договором позики, додатковою угодою до нього та іпотечним договором встановив, що підписи на договорах не його, жодних договорів (позики, іпотечних) не укладав і не підписував. Того ж дня відповідач ОСОБА_3 повідомила, що якщо родина Домніч не поверне грошові кошти, то вона продасть належне позивачу домоволодіння. Після її від'їзду позивач не зміг знайти правовстановлюючі документи на домоволодіння та земельну ділянку. Зі слів сина ОСОБА_4 позивачу стало відомо, що документи знаходяться у відповідача ОСОБА_3

Позивач посилався на те, що договір позики він не підписував, наполягаючи, що коштів за Договором позики від 11 вересня 2013 року він не отримував.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі

Відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_4 позовні вимоги визнали в повному обсязі, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І. в судове засідання не з'явилися.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 14 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд.

При цьому посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що єдиним законним засобом платежу , який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня, а тому ОСОБА_3 для надання в позику коштів в іноземній валюті повинна була мати індивідуальну ліцензію.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, знаходить скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що надання коштів в іноземній валюті за договором позики не суперечить чинному законодавству; підстави визнання іпотечного договору недійсним відсутні.

Судова колегія з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що 11.09.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальників, а позичальники солідарно прийняли валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 37700 доларів США з кінцевим строком повернення 11.09.2014 року. (а.с.4-5)

З метою виконання зобов'язання за вказаним договором, цього ж дня між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, за яким іпотекодавець передав іпотеко держателю в іпотеку земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 та житловий будинок з надвірними будівлями за цією ж адресою (а.с.6-7)

Зазначені договори посвідчено приватним нотаріусом Малаховою Г.І.

Частиною першою ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Отже, укладення договору позики у іноземній валютві не суперечить вимогам закону та не може бути підставою для визнання його частково недійсним.

Положення Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на яке позивач посилається в апеляційній скарзі, до договорів позики , укладених між фізичними особами - резидентами не застосовується.

Посилання позивача на те, що вказані договори ОСОБА_2 не підписував і гроші не отримував, судовою колегією не приймаються.

Із матеріалів справи вбачається, що оспорювані договори укладені у письмовій формі та посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. При цьому у договорах зазначено, що сторони уклали договір, керуючись взаємною згодою, діючи свідомо і добровільно, на власний розсуд, без збігу тяжких обставин, а саме: такий майновий або особистий стан сторін Договору чи їх близьких (крайня нужденність, хвороба і та ін.), які примусили укласти Договір на вкрай невигідних для них умовах, без будь - якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених вище, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених вище, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений Договір, у тому числі, з вимогами щодо недійсності договору. Договір підписано у присутності нотаріуса. Дієздатність перевірено.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З огляду на викладене, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позову .

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У суді апеляційної інстанції представник апелянта пояснив, що зі слів його довірителя, він підписував якісь документи, але не знав про що. Договори були укладені через введення його в оману.

Проте, позов про визнання договору недійсним з цих підстав не заявлявся.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суду відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 301, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді