АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

30 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» про знесення самочинної побудованої прибудови (споруди), -

В С Т А Н О В И Л А:

31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, до Київської міської ради (далі - КМР), Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (далі - КП «Київжитлоспецексплуатація») про знесення самочинної побудованої прибудови (споруди).

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є співвласником нежитлових приміщень, що знаходяться на третьому поверсі в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 літера Б. Вказав, що впритул до заднього фасаду цієї будівлі, в межах першого поверху, розміщена прибудова, яка унеможливлює доступ до основного будинку для його обслуговування, користування прилеглою земельною ділянкою, порушує будівельні норми та норми пожежної безпеки.

Позивач, посилаючись на те, що добудова є самочинною прибудовою до будівлі під літерою Б будинку № АДРЕСА_1 і порушує права власників та орендарів основної будівлі, а також права власників на користування земельною ділянкою, просив з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог знести за рахунок КП «Київжитлоспецексплуатація» групи приміщень № 1 номер приміщень 1, групи приміщень № 1 номер приміщень 2, групи приміщень № 3 номер приміщень 1, групи приміщень № 3 номер приміщень 2, групи приміщень № 4 номер приміщень 1, будинку АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначив, що судом ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору та належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Суд не сприяв повному, об'єктивному та всебічному розгляду справи.

Посилаючись на те, що рішення суду не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, з підстав наведених в ній, та просила задовольнити.

Представник Київської міської ради - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила відхилити, а рішення залишити без змін.

Представник КП «Київжитлоспецексплуатація» - Богданевич Ю.В. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, вважаючи спірні нежитлові приміщення самочинним будівництвом, звернувся до суду з позовом про захист права власності, яке не пов'язане з його позбавленням, шляхом знесення спірного нерухомого майна з підстав, передбачених ст. 376 ЦК України.

Поняття самочинного будівництва визначено у частині першій статті 376 ЦК України через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник земельної ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є нежитлова будівля АДРЕСА_1, яка збудована орієнтовно в 60-70 рр ХХ століття та добудована в 80-90 рр ХХ століття та знаходиться на земельній ділянці, що не належить позивачу на праві власності.

Згідно Акту обстеження технічного стану від 16.05.2016 № 190/74 вище зазначена нежитлова будівля флігельна, в плані складної наближеної до Г-подібної форми з виступами. Ліворуч прибудована частина нежитлових приміщень № 33 літ. В, В1 (плоскою покрівлею), що розташовані вздовж тильної стіни нежитлового будинку АДРЕСА_1. Тильна стіна сусіднього будинку № 33 літ. Б використовується як опорна для дерев'яних крокв (вони також балки покриття) нежитлового будинку № 33 літ. В, В1. Покрівля будівлі примикає до сусіднього будинку на рівні підвіконня другого поверху. Тильною стороною нежитлова будівля № 33 літ. В, В1 (частина зі скатною покрівлею) примикає до цегляного паркану, що межує з нежитловим будинком АДРЕСА_1. Праворуч до будівлі примикають цегляні бокси гаражів.

Загальна площа нежитлової будівлі № 33 літ. В, В1 186,10 кв.м., з яких 165,10 кв.м. перебувають на балансі КП «Київжитлоспецексплуатація», приміщення площею 21,00 кв.м. орендовані.

Земельна ділянка разом із нежитловою будівлею № 33 літ. В, В1 перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, представницьким органом якої виступає Київська міська рада відповідно до статті 140 Конституції України.

Спірні нежитлові приміщення є частиною нерухомого майна переданого до комунальної власності на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26 «Про формування комунального майна міста та районів», яким було затверджено перелік комунального майна (Додаток 1), яке перебуває у власності міста.

Згідно Додатку 1 до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 року № 26, до переліку нежилих будинків та споруд, які передаються до комунальної власності міста входив триповерховий будинок, площею 1969 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1; двоповерховий будинок, площею 1213,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1. та двоповерховий будинок, площею 480,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

27.12.2001 рішенням Київської міської ради № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» було затверджено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з Додатком 1, де складські приміщення за адресою: м. Київ, вул. АДРЕСА_1 літ. В, площа - 100,90 кв.м., віднесені до майна комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Крім того, рішенням Київської міської ради № 387/1797 від 15.04.2004 «Про внесення змін до рішень Київради від 29.11.2001 № 151/1585 та від 27.12.2001 № 208/1642 з питань формування комунальної власності міста Києва» до комунальної власності міста Києва віднесено гаражі, площею 50,0 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 118).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 22.02.2002 № 347 «Про закріплення нежилих будинків та приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва» було закріплено нежилі будинки, приміщення та окреме майно комунальної власності територіальної громади міста Києва за комунальними підприємствами та організаціями на праві повного господарського відання та оперативного управління згідно з додатками 1-7, де у переліку нежилих будинків (приміщень), що закріплюються за КП «Київжитлоспецексплуатація» на праві повного господарського відання (Додаток 1 до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 22.02.2002 № 347) зазначено нежилі будинки (приміщення) за адресою: АДРЕСА_1, літ. В, площа - 100,90.

Матеріали справи не містять доказів, що за період перебування спірних нежитлових приміщень на балансі ДКП «Київжитлоспецексплуатація» підприємство здійснювало реконструкцію будівлі АДРЕСА_1

З матеріалів справи вбачається, що слідчим відділом прокуратури м. Києва в квітні місяці 2010 року була проведена виїмка матеріалів технічної інвентаризації на деякі об'єкти нерухомого майна, під час якої з приміщення Бюро була вилучена інвентаризаційна справа на об'єкти нерухомого майна, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. В інвентаризаційній справі на домоволодіння АДРЕСА_1 залишились копії матеріалів технічних інвентаризацій. В інвентаризаційній справі на домоволодіння є копія плану земельної ділянки зазначеного домоволодіння, який Бюро виготовило в 1967 році. В подальшому складання схематичного плану зазначеної земельної ділянки в Бюро не замовлялось. Також в 1967 році Бюро провело технічну інвентаризацію і виготовило поверхові плани на будинки літера А, Б, В та Г домоволодіння АДРЕСА_1. За даними технічної інвентаризації 1967 року, загальна площа одноповерхового житлового будинку літера В складала 258,6 кв.м., в т. ч. житловою - 172,9 кв.м. В 1998, 2000, 2004 та 2015 році Бюро проводило технічну інвентаризацію будівлі літ. В з прибудовою літ. В1 на підставі звернень ДКП «Київжитлоспецексплуатація». Відмітка про те, що дозвіл на переобладнання будівлі літера В в БТІ не поданий, була вперше проставлена під час інвентаризації проведеної в 1998 році. Також повідомлено, що за даними технічних інвентаризацій, які проводились в 1998, 2000, 2004 та 2015 році, прибудова літ. В1 розташована між будинками літ. В та літ. Б і впритул до них. Будинок літера В (флігель) з прибудовою літера В1 не об'єднаний з фасадним будинком літера А.

Бюро вважає, що теперішній флігель літ. В це частина житлового будинку літ. В1, загальна площа якого, за даними технічної інвентаризації проведеної в 1967 році, складала 258,6 кв.м. (а.с. 23).

З матеріалів справи вбачається, що зміни відбулися і в будинку АДРЕСА_1.

В 1992 році до комунальної власності було передано двоповерховий будинок, площею 1213,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 літера Б, а позивачем безоплатно набуто у власність частину нежитлових приміщень, що розташовані на третьому поверсі.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи нежитлова будівля АДРЕСА_1 має загальну площу 1165,20 кв.м., з яких 724 кв.м. приватизовані, а 441,2 кв.м. є власністю територіальної громади міста Києва та знаходяться на балансі Комунального підприємства на праві господарського відання.

Згідно Договору дарування частини нежилих приміщень від 07 серпня 2012 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 6022, ОСОБА_1 є власником Ѕ частини нежилих приміщень (в літ. Б), загальною площею 239,30 кв.м., що розташовані на третьому поверсі в будинку АДРЕСА_1 в місті Києві.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що впритул до заднього фасаду нежитлових приміщень, що знаходяться в будівлі за адресою: м. Київ, вул. АДРЕСА_1, розміщена прибудова, що унеможливлює доступ до основного будинку для його обслуговування, користування прилеглою земельною ділянкою, порушує будівельні норми, норми пожежної безпеки.

В судовому засіданні апеляційної інстанції з'ясовано, що позов про знесення спірних нежитлових приміщень, які на думку позивача є самочинно збудованими, ініційовано у зв'язку з тим, що позивачу стало відомо про те, що Київською міською радою підготовлено проект рішення, яким передбачено передати спірні нежитлові приміщення в оренду громадській організації «Центр допомоги і адаптації ветеранів, інвалідів, бійців АТО та інших учасників бойових дій» та громадській організації «Всеукраїнське об'єднання учасників бойових дій» (а.с. 33).

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачем не доведено обставин порушення відповідачами прав позивача та у відповідності до вимог, передбачених ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних доказів.

Як вірно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 набув право власності на приміщення під літ. Б в будинку АДРЕСА_1 у м. Києві у 2012 році, а нежитлова будівля АДРЕСА_1 збудована орієнтовно в 60-70 рр ХХ століття та добудована в 80-90 рр ХХ століття. Спірна нежитлова будівля перебуває у комунальній власності м. Києва з 1992 року.

Матеріали справи не містять доказів, що за період перебування спірних нежитлових приміщень на балансі ДКП «Київжитлоспецексплуатація» підприємство здійснювало реконструкцію будівлі АДРЕСА_1

Спірні приміщення, що знаходяться на балансі відповідача - Комунального підприємства, розташовані на першому та цокольному поверсі будинку № 33 літ. Б. 1 саме ці приміщення межують з будівлею № 33 літ. В, В1.

Звертаючись до суду з позовом про знесення самочинно побудованої споруди ОСОБА_1 посилався на те, що використання відповідачами самочинно збудованої споруди порушує права власників та орендарів основної будівлі, її частини, яке несе загрозу працівникам, відвідувачам та необмеженому колу осіб, які перебувають біля вказаної будівлі та в будівлі, а також права цих осіб на користування земельною ділянкою.

Захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, передбачений статтею 391 ЦК України.

Згідно з положеннями цієї статті власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням володіння.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосуванням наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення.

У справі, яка переглядається, судом не встановлено, що спірні нежитлові приміщення порушують права позивача на користування належною йому на праві власності частиною нерухомого майна.

З матеріалів справи, а саме з висновку № 105 експертного будівельно-технічного дослідження, складеного 03 жовтня 2016 року експертами Науково-технічного центру «Будівельна експертиза», вбачається, що прибудова примикає до південно-західного фасаду по всій довжині будинку № АДРЕСА_1, на рівні цокольного поверху. У висновку зазначено, що при здійсненні прибудови за адресою: АДРЕСА_1 порушені пожежні та інші обов'язкові для будівництва норми; в результаті прибудови були закриті вікна цокольного поверху в приміщеннях № 3, № 5 та № 6 на південно-західному фасаді та вікно сходової клітки над міжповерховим майданчиком між цокольним та першим поверхом будинку № АДРЕСА_1.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Збудований об'єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об'єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України у справі № 6-129цс17 від 19 квітня 2017 року.

Аналізуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Вирішення спору проведено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та відповідних норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позовом ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/38238/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4672/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.