Провадження № 2/761/1442/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Лукянчук А.О., Припутневич В.І.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, ОСОБА_3, треті особи - Головне управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа - Головне управління юстиції в м.Києві про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності.

Під час слухання справи як відповідача було залучено ОСОБА_3 та як третіх осіб було залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір довічного утримання від 21.10.2004 року, укладений між ОСОБА_6 та іншою особою, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Цопіним Л.О. та скасувати накладену заборону на квартиру АДРЕСА_1, накладену 21.10.2004 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Цопіним Л.О., реєстраційний номер 1398355; визнати за ОСОБА_2 право власності на 39/100 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, що залишилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що власниками 61/100 частин квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 (мати позивача), ОСОБА_5 (брат позивача) та ОСОБА_2 (позивач) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.12.1998 року; 39/100 частин зазначеної квартири згідно свідоцтва про право власності на житло належить ОСОБА_6, який не перебував в родинних стосунках з позивачем та його сім'єю.

08.11.2012 року ОСОБА_6 склав заповіт згідно з яким усе своє майно заповів позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, його похованням займався позивач та його мати. 22.09.2015 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6, проте нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 01.06.2016 року було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на тій підставі, що на частину квартири накладено арешт у зв'язку з укладенням договору довічного утримання.

Позивач зазначає, що померлий ніколи та нікому не казав про існування даного договору, за 15 років до квартири ніхто не приходив, похованням займалась родина позивача; частка квартири (39/100) ніколи не була перереєстрована за іншою особою; в 2006 році за заявою ОСОБА_6 було видано дублікат Свідоцтва про право власності на житло; договір довічного утримання не зареєстрований в БТІ та реєстрі прав власності. Тому позивач вважає, що договір довічного утримання є недійсним.

Також позивач зазначає, що договір довічного утримання є не вчиненим, тобто недійсним, так як його не було зареєстровано відповідно до вимог закону, а у набувача не виникло право на набуте нерухоме майно.

Тому для захисту порушеного права позивач звернувся до суду із даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник Київської міської ради направив до суду пояснення в яких зазначає, що вони не є належним відповідачем, оскільки існує договір довічного утримання та новий власник квартири, просили слухати справу у відсутність їх представника.

Третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м.Києві представника в судове засідання не направила, звернулась до суду з проханням слухати справу у відсутність їх представника та направили пояснення в яких зазначили, що оскільки дії посадових осіб Головного територіального управління юстиції у м.Києві не оскаржуються, вирішення даної справи залишають на розсуду суду.

Треті особи - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явивились, звернулись до суду із заявами про слухання справи у їх відсутність, зазначають, що не заперечують проти задоволення позовних вимог. Також суду в письмових поясненнях зазначили, що ОСОБА_6 не мав сім'ї та родичів, вони всі в квартирі жили як майже однією сім'єю, хоча не були в родинних відносинах. До померлого, як до ветерана органів внутрішніх справ приходили лише працівники міліції. В 2005 році він виявив, що документи на квартиру зникли та в 2006 році отримав дублікат свідоцтва про право власності на квартиру. В 2012 році ОСОБА_6 склав заповіт на ОСОБА_2, який в подальшому звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з існуванням заборони на відчуження квартири та договором довічного утримання. Проте про вказаний договір ОСОБА_6 нікому не казав та з моменту підписання даного договору ніхто до квартири не приходив та похованням займалась родина ОСОБА_5.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши представника позивача, врахувавши пояснення, які надані суду, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_6 є власником 39/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке було видане 24.12.1998 року.

21.10.2004 року між ОСОБА_6 (надалі - Відчужувач) та ОСОБА_3 (надалі - Набувач майна) був укладений договір довічного утримання за умовами якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_3 39/100 частин квартири АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_3 зобов'язується надавати Відчужувачу довічно матеріальне забезпечення - забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, в тому числі медичною, надати ритуальні послуги, сплачувати комунальні платежі та зберегти квартиру в її безкоштовному довічному користуванні. Вартість матеріального забезпечення оцінена сторонами в розмірі 300,00 грн. кожного місяця та у випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановленого державою коефіцієнта індексації прибутків населення.

На підставі договору довічного утримання була накладена заборона на відчуження квартири. Зазначена заборона внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою.

Стаття 744 ЦК України визначає, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч.1 ст.745 ЦК України).

У відповідності до ст.748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.4 ст.334 ЦК України).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України).

Крім того, у відповідності до ч.2 ст.210 ЦК України, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

ОСОБА_6 на підставі Розпорядження Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 12.12.2006 року було видано дублікат свідоцтва про право власності на житло.

Як встановлено в судовому засіданні, право власності ОСОБА_3 на 39/100 частин квартири АДРЕСА_1 не реєструвалось, як і не реєструвався договір довічного утримання від 21.10.2004 року, що підтверджується відповідями з Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 15.11.2006 року №39404 (надавався до відділу приватизації Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації), 30.05.2016 року №6803 (на запит адвоката), №1502 від 19.02.2016 року (надавався Першій київській державні нотаріальні конторі); №062/14-1796 від 16.02.2017 року (на запит суду).

ОСОБА_3, як вбачається з довідки, яка надана УДМС в м.Києві з 11.07.1997 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Суду не було надано доказів, що ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_1.

Також судом під час слухання справи не було встановлено, що ОСОБА_3 виконував зобов'язання за договором довічного утримання.

З копій документів вбачається, що поховання було здійснене за рахунок ОСОБА_4

Частина 1 статті 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає підстави недійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, у відповідності до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, в судовому засіданні не встановлено підстав для визнання правочину недійсним, діюче законодавство не пов'язує визнання правочину недійсним у зв'язку з не проведенням реєстрації права власності, а тому суд не вбачає підстав для визнання договору довічного утримання недійсним.

Крім того в судовому засіданні встановлено, що 08.11.2012 року на випадок своєї смерті ОСОБА_6 зробив розпорядження за яким все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом він матиме право заповів ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3. Заповіт зареєстровано в реєстрі за №9-2389.

З витягу з реєстру заповітів вбачається, що станом на 22.09.2015 року заповіт є чинним.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

22.09.2015 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6

01.06.2016 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частину квартири за заповітом.

Мотицький І.Л., державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори постановою від 01.06.2016 року відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири у зв'язку з тим, що на вказану частку квартири Першою київською державною нотаріальною конторою 21.10.2004 року за реєстровим №1-1656 посвідчено договір довічного утримання, право власності на вищевказану частку передано іншій особі та на вказану квартиру накладена заборона відчуження.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_6 з 06.11.1984 року і по день смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 та був зареєстрований за вказаною адресою.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст.1223 ЦК України).

Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому (ч.1 ст.1236 ЦК України).

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що право власності ОСОБА_3 на частину квартири на підставі договору довічного утримання від 21.10.2004 року не було зареєстровано, тому у нього відповідно не виникло право власності на 39/100 частин квартири, тому суд вважає, що згідно встановленого в судовому засіданні та норм діючого законодавства, квартира АДРЕСА_1 входить до складу спадщини померлого ОСОБА_6.

Отже судом встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом, інші спадкоємці за законом та заповітом відсутні.

Таким чином, виходячи з викладеного вище та приймаючи до уваги що ОСОБА_3 не набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, та вважає за можливе визнати за ОСОБА_2 право власності на 39/100 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в частині скасування арешту з 39/100 частин квартири АДРЕСА_1, оскільки арешт, який накладений на частину квартири порушує право позивача отримати спадкове майно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Київської міської ради, ОСОБА_3, треті особи - Головне управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на майно в порядку спадкування - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 39/100 частин квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6.

Скасувати заборону відчуження (реєстраційний номер 1398355) квартири АДРЕСА_1, що була накладена на підставі Договору довічного утримання, укладеного 21.10.2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Цопіним Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №1-1656.

В іншій частині заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Сторона, яка не була присутня при проголошенні рішення може його оскаржити протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.Г.Притула