У х в а л а

19 травня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Слов'янськтепломережа» на рішення апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Слов'янськтепломережа» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за спожиті послуги з опалення, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Слов'янськтепломережа» (далі - КП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Слов'янськтепломережа») звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідачі мешкають в квартирі АДРЕСА_1, є абонентами ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в м. Слов'янську та користуються послугами з опалення, однак не в повному обсязі оплачують вартість спожитих послуг з опалення, що порушує право позивача на отримання плати за надані послуги з теплопостачання у встановлений законодавством строк. Внаслідок несвоєчасної сплати послуг у відповідачів за період з 01 квітня 2010 року по 01 жовтня

2016 року утворилась заборгованість в розмірі 7 837 грн 33 коп.

Крім того, боржникам нараховані індекс інфляції у сумі 5 972 грн 01 коп. та 3 % річних у сумі 1 002 грн 67 коп., а загальний розмір заборгованості складає 14 812 грн 01 коп.

Посилаючись на вказані обставини КП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Слов'янськтепломережа» просило стягнути зазначену суму заборгованості.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від

25 січня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь КП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Слов'янськтепломережа» на структурний підрозділ «Єдиний розрахунковий центр» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 5 878 грн в рівних частках з кожного, а саме - по 2 939 грн з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь КП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Слов'янськтепломережа» втрати від інфляційних процесів в сумі 4 479 грн 01 коп. в рівних частках з кожного, а саме по 2 239 грн 50 коп. з кожного; -3 % річних в сумі 752 грн 01 коп. в рівних частках з кожного, а саме по 376 грн з кожного.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2017 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 25 січня 2017 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, КП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Слов'янськтепломережа» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі користуються послугами позивача по наданню теплоенергії, не оплачують ці послуги, а тому зобов'язані оплачувати за фактично отриману теплову енергію та сплатити борг за розрахунком, приведеним позивачем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що у відповідача існує переплата за користування теплоенергією в сумі 946 грн

53 коп., а самовільне зарахування підприємством поточних платежів на рахунок погашення минулої заборгованості, в тому числі і заборгованості, яка не була стягнута за рішенням суду у зв'язку із пропуском строку для її погашення, не ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Крім того, позивачем не надано доказів в підтвердження існуючої заборгованості за користування теплоенергією з боку відповідачів за період з

01 квітня 2010 року по 01 жовтень 2016 року.

З висновками суддів не можна не погодитися з огляду на таке.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 07 лютого 1994 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05 березня 2009 року та договором розподілу спадкового майна від 05 березня 2009 року. Співвласником квартири є батько відповідачів

ОСОБА_4, який за ініціативою суду залучений до участі у справі в якості третьої особи.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у спірній квартирі та користуються послугами виробничої одиниці ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Словянськтепломережа» по наданню теплопостачання, що не оспорюється сторонами. Між сторонами не укладено письмового договору про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також узгоджується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 Цивільного процесуального кодексу України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року № 6-1995цс16, від 16 грудня 2015 року № 6-2023цс15 яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок узгоджуються з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-2951цс15 від 20 квітня 2016 року, яка у силу

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволення позову суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відсутність укладення договору з позивачем не позбавляє відповідача обов'язку оплачувати надані йому послуги, однак, суми, стягнуті за рішенням суду не можуть повторно включатися в суму заборгованості за інший період. Тобто розрахунок починаючи з 01 січня 2004 року також є неправильним, оскільки за період до

01 квітня 2010 року всі суми заборгованості були стягнуті з відповідачів за рішеннями суду.

Суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову КП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Слов'янськтепломережа».

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Слов'янськтепломережа» на рішення апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Слов'янськтепломережа» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за спожиті послуги з опалення, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович