АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи: 2-53/2000> Номер провадження: 22-ц/791/911/17
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

26 травня 2017 року м. Херсон

Суддя судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області Пузанова Л.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

11 січня 2000 року Скадовський районний суд Херсонської області ухвалив у зазначеній справі рішення.

03 квітня 2017 року ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4, подала на вказане рішення апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку апеляційного оскарження, зазначаючи, що вказаний строк пропущено з поважних причин, оскільки копію оскаржуваного рішення вона не отримувала, а про його зміст дізналась 20 березня 2017 року із постанови державного нотаріуса Скадовської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.03.2017 року.

Ухвалою суду від 19 квітня 2017 року зазначена апеляційна скарга залишена без руху з наданням заявникові строку для звернення до апеляційного суду із заявою, в якій зазначити інші підстави для поновлення строку оскарження рішення суду, а також роз'яснені наслідки неподання заяви в зазначений строк або визнання вказаних підстав для поновлення строку оскарження неповажними.

23 травня 2017 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, в якому вона зазначила, що пропустила такий строк у зв'язку з перебуванням на лікарняному, про що надала копії медичних довідок.

Крім того, повторно зазначила, що оскаржуване рішення вона не отримувала та дізналась про його ухвалення 20 березня 2017 року із постанови державного нотаріуса Скадовської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.03.2017 року.

За змістом глави 6 ЦПК України, яка регулює питання процесуальних строків, встановлено, що усі процесуальні дії вчиняються у строки визначені законом, а якщо строки не визначені законом, - у строки встановлені судом.

Відповідно до положень ст. 291 ЦПК України 1963 року, в редакції, що діяла станом на час ухвалення рішення і передбачала оскарження рішень суду першої інстанції, які не набрали законної сили, в касаційному порядку, касаційні скарги на рішення районних (міських) судів могли бути поданими протягом десяти днів з наступного дня після проголошення рішення, а у випадках відкладення складання мотивованого рішення та проголошення в судовому засіданні резолютивної частини (ч. 4 ст. 209 ЦПК) - з дня, наступного після того, який призначений судом для ознайомлення з мотивованим рішенням.

Із матеріалів справи, а саме: протоколу судового засідання та змісту рішення суду вбачається, що 11 січня 2000 року ОСОБА_3 як відповідач була присутня в судовому засіданні при розгляді справи, в тому числі при проголошенні судом мотивованого рішення.

У визначені законом строки та у встановленому ЦПК України 1963 року касаційному та наглядовому порядку ОСОБА_3 наведене рішення суду не оскаржила, а подала на нього апеляційну скаргу 03 квітня 2017 року, в той час як строк для такого оскарження закінчився 21 січня 2000 року.

Згідно із положеннями ст. 73 ЦПК України суд уповноважений поновити процесуальний строк за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Якщо вказані заявником підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя - доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

При цьому висновки суду щодо поважності причин пропуску процесуального строку мають бути мотивованими.

Однією із причин пропуску строку на оскарження ухваленого судом в даній справі рішення ОСОБА_3 вважає ту обставину, що вона не отримувала копію цього рішення і про його зміст довідалася лише в 2017 році, коли мала намір оформити спадщину після бабці - ОСОБА_5., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Однак, будучи присутньою в судовому засіданні при розгляді справи та проголошенні судом рішення, заявник відповідно до діючого на час розгляду справи процесуального законодавства не могла розраховувати на отримання копії судового рішення без звернення до суду з відповідною заявою, оскільки згідно із ст. 216 ЦПК України в редакції 1963 року, копії судових рішень надсилалися судом лише сторонам та третім особам, притягнутим до участі в справі, які фактично не були присутніми в судовому засіданні при розгляді справи.

Такої заяви ОСОБА_3 матеріали справи не містять, а містять супровідний лист від 24.04.2001 року про направлення судом на адресу Управління юстиції (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської область) (за місцем проживання відповідачки) виконавчого листа про стягнення із ОСОБА_3 державного мита в дохід держави.

Не свідчать про неможливість вчинити необхідні процесуальні дії щодо оскарження судового рішення і надані ОСОБА_3 копії медичних довідок та знімків, у яких йдеться про звернення (невідомої особи) до травматолога 12.01.2000 року та 18.02.2000 року із скаргами на біль в обох колінних суставах.

Наведені медичні довідки, хоч і містять відтиск печатки лікаря, однак у них не зазначено медичного закладу до якого зверталася особа та висновків щодо режиму лікування і настання тимчасової непрацездатності.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності передбачених законом підстав для поновлення строку апеляційного провадження за заявою ОСОБА_3, вважаю за необхідне врахувати принцип правової визначеності, який застосовується Європейським судом з прав людини при вирішенні звернень відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і підлягає застосуванню судами України відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення).

Враховуючи, що ОСОБА_3 не вчинила необхідних процесуальних дій з метою оскарження рішення суду протягом значного періоду часу (17 років), не навела особливих та непереборних обставин, які б перешкоджали їй реалізувати своє право на оскарження рішення суду, що набрало чинності, було виконано в установленому законом порядку із реєстрацією за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, на володіння та користування яким після ухвалення рішення заявник не посилається і цей факт не доводить, вважаю, що підстави для поновлення строку апеляційного оскарження за заявою ОСОБА_3 відсутні, а тому у відкритті провадження за поданою нею апеляційною скаргою слід відмовити (а.с. 54).

Керуючись ч. 3 ст. 297 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 11 січня 2000 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя Апеляційного суду

Херсонської області Л.В.Пузанова