АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2367/17 Справа № 205/7647/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Федченко В. М. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

12 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, яку ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року було задоволено та накладено арешт на квартиру загальною площею 40,8 (кв.м), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 і належить на праві приватної власності ОСОБА_2

Не погодившись із такою ухвалою, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції, просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову про відмову у задоволенні заяви позивача.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, а ухвалу суду - скасувати і передати питання до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська на новий розгляд, виходячи за наступного.

Відповідно до положень ст. ст. 151-153 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені законодавством, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та порядок виконання.

Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із позовною заявою, предметом якої є поділ спільного майна подружжя.

Зокрема, позивач висуває вимоги до ОСОБА_2 про розподіл грошових коштів у розмірі 51184,26 доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 1323113,12 грн.

При цьому, ОСОБА_3, у випадку задоволення позовних вимог, з метою подальшого забезпечення виконання рішення суду звертається із заявою про забезпечення позову, предметом якої виступає квартира (АДРЕСА_1), яка не є спільно нажитим майном і є власністю виключно відповідача.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року ««Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В порушення вказаних положень, суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи та дані про ОСОБА_2, що потягло за собою обрання неспівмірного із позовними вимогами виду забезпечення позову.

Так, в межах даного апеляційного провадження, відповідачем було надано додаткові докази в порядку вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України, а саме - поточні рахунки, відкриті в ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно яких остання в період з 2005 року по 2009 року отримала доходи на загальну суму 88395 доларів США.

Також, апелянтом було надано копії наступних документів: договір купівлі-продажу від 01 листопада 2006 року, зареєстрованого в реєстрі під №1062; договір купівлі-продажу від 16 грудня 2006 року, за №1576 та договір дарування від 10 липня 2015 року.

Згідно п. 2.1. Договору купівлі-продажу від 01 листопада 2006 року, реєстровий №1062, квартира АДРЕСА_2 була продана за 170000,00 грн., що станом на 2006 рік складало 33663,36 доларів США.

Згідно п. 2.1. Договору купівлі-продажу від 16 грудня 2006 року, реєстровий №1576, квартира АДРЕСА_3 була придбана за 19000,00 грн., що станом на 2006 рік складало 3762,38 долара США.

Таким чином, різниця між проданою та придбаною квартирами становить 151000,00 грн., що станом на 2006 рік еквівалентно сумі у 29901,00 доларів США.

Відповідно до п. п. 6, 7 Постанови Пленуму ВСУ №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, особам які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) прийшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зродити неможливим виконання судового рішення.

Ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року про забезпечення позову була постановлена без участі відповідача, що, по-перше, позбавило ОСОБА_2 можливості на захист своїх прав та інтересів, а, по-друге, призвело до неповного з'ясування всіх необхідних для правильного вирішення заяви позивача обставин справи.

Також, вказана ухвала суду першої інстанції не містить вичерпного переліку мотивів щодо необхідності накладення арешту на нерухомість відповідача, яка не є власністю подружжя і була подарована ОСОБА_2, в той час, як позивач посилався на придбання спірної квартири саме за його кошти, що теж не знайшло свого підтвердження та вмотивування в оскаржуваній ухвалі.

Тож, враховуючи вищевикладене та керуючись положеннями ст. ст. 209, 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року про забезпечення позову - скасувати та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова