Справа № 182/2136/17
Провадження № 2/0182/2277/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29.05.2017 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Скоробогатова А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольської міської ради про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1.

На підтвердження позовних вимог посилається на наступне.

За договором купівлі-продажу нерухомості від 20 січня 2001 року, посвідченим Товарною біржею «Українська», вона набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Її право власності на придбаний будинок зареєстроване КП «Нікопольське МБТІ» 31.01.2001 року в реєстровій книзі № 113 за № 13. Продавець будинку ОСОБА_2 після продажу будинку виїхав за кордон. Адреса його вибуття не відома. Нещодавно вона вирішила приватизувати земельну ділянку під належним їй будинком. Але після звернення до відділу Держземагенства, мені стало відомо, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_2 у 1996 році. На підтвердження цього їй була надана копія державного акту на право приватної власності на землю від 27 лютого 1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 220. За вказаним актом ОСОБА_2 належить земельна ділянка, площею 0,0642 га., у АДРЕСА_1, передана для обслуговування житлового будинку. Відповідно до ч.1 ст.30 Земельного кодексу України у редакції 1990 року, чинній на час укладення договору купівлі-продажу будинку, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Відповідно до ч.4 ст.30 ЗК України в редакції 1990 року, право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. За ст.23 ЗК України в редакції 1990 року, право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Верховний суд України у п.18 ґ) постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» підтвердив правильність застосування судами положень ст.30 ЗК України у редакції 1990 року при розгляді спорів про право власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно якої до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Таким чином, до неї разом з набуттям права власності на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 перейшло право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку у розмірах, визначених у державному акті на право приватної власності на землю від 27 лютого 1996 року, адже цей розмір не перевищує граничних розмірів, переданих у власність громадян для обслуговування житлового будинку земельних ділянок, визначених ст.67 ЗК України в редакції 1990 року, а в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 20.01.2001 року не міститься заперечень щодо переходу до набувача будинку права власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. Для реєстрації свого права власності на земельну ділянку та внесення інформації про її право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у Державний реєстр прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень вона звернулась до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Бережного О.С., де отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмова нотаріуса ґрунтується на тому, що нею:

-надано правовстановлюючий документ на житловий будинок по АДРЕСА_1, який не відповідає вимогам ст.227 ЦК УРСР (не посвідчений нотаріально);

-не надано документи, що підтверджують розмір та кадастровий номер земельної ділянки.

Таким чином, її право на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 не визнається, хоча КП «Нікопольське МБТІ» була здійснена реєстрація її права власності на нього. Згідно ч.9, 10 ст. 79? діючого нині Земельного кодексу України в редакції 2001 року, земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Для внесення земельної ділянки до Державного земельного кадастру, відповідно до ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», вона звернулася до землевпорядної організації для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Але їй було відмовлено у виготовлені технічної документації з землеустрою та роз'яснено, що до неї за договором купівлі-продажу від 20.01.2001 року перейшло лише право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, а відповідно до ст.23 ЗК України в редакції 1990 року право власності на земельну ділянку мало б посвідчуватись державним актом, виданим міською Радою народних депутатів. Однак, про приватизацію ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 їй стало відомо лише тепер, коли зареєструвати своє право власності на земельну ділянку за ст.23 Земельного кодексу України у редакції 1990 року, що втратив чинність, вона не має змоги. Враховуючи викладене, змушена звернутися до суду з цим позовом для визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, оскільки її право власності не визнається. У відповідності до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судове засідання позивач не прийшов, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не прибула, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність. З позовом згодна.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач при визнанні права власності за набувальною давністю, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність і безперервність володіння.

Як встановлено в судовому засіданні, за договором купівлі-продажу нерухомості від 20 січня 2001 року, посвідченим Товарною біржею «Українська», позивачка набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 (а.с.21-25). Її право власності на придбаний будинок зареєстроване КП «Нікопольське МБТІ» 31.01.2001 року в реєстровій книзі № 113 за № 13. Продавець будинку ОСОБА_2 після продажу будинку виїхав за кордон. Адреса його вибуття не відома. Нещодавно позивачка вирішила приватизувати земельну ділянку під належним їй будинком. Але після звернення до відділу Держземагенства, їй стало відомо, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_2 у 1996 році. На підтвердження цього ползивачці була надана копія державного акту на право приватної власності на землю від 27.02.1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 220 (а.с.39). За вказаним актом ОСОБА_2 належить земельна ділянка, площею 0,0642 га., у АДРЕСА_1, передана для обслуговування житлового будинку. Таким чином, до позивачки разом з набуттям права власності на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 перейшло право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку у розмірах, визначених у державному акті на право приватної власності на землю від 27.02.1996 року, адже цей розмір не перевищує граничних розмірів, переданих у власність громадян для обслуговування житлового будинку земельних ділянок, визначених ст.67 ЗК України в редакції 1990 року, а в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 20.01.2001 року не міститься заперечень щодо переходу до набувача будинку права власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. Для реєстрації свого права власності на земельну ділянку та внесення інформації про право власності позивачки на житловий будинок по АДРЕСА_1 у Державний реєстр прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень вона звернулась до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Бережного О.С., де отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмова нотаріуса ґрунтується на тому, що позивачкою:

-надано правовстановлюючий документ на житловий будинок по АДРЕСА_1, який не відповідає вимогам ст.227 ЦК УРСР (не посвідчений нотаріально);

-не надано документи, що підтверджують розмір та кадастровий номер земельної ділянки.

Таким чином, право на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 позивачки не визнається, хоча КП «Нікопольське МБТІ» була здійснена реєстрація її права власності на нього. Позивачці було відмовлено у виготовлені технічної документації з землеустрою та роз'яснено, що до неї за договором купівлі-продажу від 20.01.2001 року перейшло лише право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, а відповідно до ст.23 ЗК України в редакції 1990 року право власності на земельну ділянку мало б посвідчуватись державним актом, виданим міською Радою народних депутатів. Однак, про приватизацію ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 позивачці стало відомо лише тепер, коли зареєструвати своє право власності на земельну ділянку за ст.23 Земельного кодексу України у редакції 1990 року, що втратив чинність, вона не має змоги. Проаналізувавши зібрані за справою докази, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Враховуючи вищесказане, керуючись ст.3-10, 30, 57-60, 208-209, 212-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку «А», загальною площею 143,8 кв.м, житловою площею 70,3 кв.м, підвалу «Бпд», сараю «В», теплиці «В?», вбиральні «Д», споруд № 1-7.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,0642 га, що розташована на території м.Нікополя Дніпропетровської області, АДРЕСА_1, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал