Справа № 182/2009/17
Провадження № 2/0182/2237/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.05.2017 року м. Нікополь

Нікопольський місьрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретаря Скоробогатової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання права власності на земельну ділянку.

В обгрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини.

За договором купівлі-продажу від 05 серпня 2000 року він набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по вул.Пожарського, 21 у м.Нікополі. Продавцями будинку є відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (до заміжжя ОСОБА_2) ОСОБА_4. ОСОБА_5 ділянка за вказаною адресою була приватизована ними та належала їм на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 29 грудня 1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3313. За вказаним актом відповідачам належить земельна ділянка, площею 0,0574 га., у м.Нікополі по вул.Пожарського, 21, передана для обслуговування житлового будинку. При укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку відповідачі передали йому державний акт на право приватної власності на землю від 29.12.1997 року та землевпорядну справу по відведенню земельної ділянки по вул.Пожарського, 21. У тексті договору купівлі-продажу будинку від 05.08.2000 року про те, що земельна ділянка приватизована продавцями будинку, та про передачу у його власність земельної ділянки не йдеться. Нотаріусом було йому розяснено, що після укладення договору він має зареєструвати своє право власності на будинок в КП «Нікопольське МБТІ», а потім переоформити на своє імя державний акт на право приватної власності на землю. 17.11.2000 року його право власності на житловий будинок було зареєстровано КП «Нікопольське МБТІ» за реєстровим № 6 в реєстровій книзі № 111. Дій для переоформлення за собою права власності на земельну ділянку по вул.Пожарського, 21 у м.Нікополі одразу після укладення договору купівлі-продажу будинку ним здійснено не було. В подальшому, у звязку з прийняттям Земельного кодексу України (в редакції 2001 року) та подальших змін у земельному законодавстві, отримати державний акт на право приватної власності на землю без укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки він не мав змоги. З набранням чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться, у тому числі, на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та не потребує оформлення державного акту про право приватної власності на землю. Тому для реєстрації свого права власності на земельну ділянку він звернувся до Центру надання адміністративних послуг Нікопольської міської ради, де йому пояснили, що зареєструвати право власності на підставі наданого ним договору купівлі-продажу будинку не мають змоги та рекомендували звернутися до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.30 Земельного кодексу України у редакції 1990 року, чинній на час укладення договору купівлі-продажу будинку по вул.Пожарського, 21 у м.Нікополі, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Відповідно до ч.4 ст.30 ЗК України в редакції 1990 року, право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів, відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. За ст.23 ЗК України в редакції 1990 року, право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Верховний суд України у п. 18 ґ) постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» підтвердив правильність застосування судами положень ст.30 ЗК України у редакції 1990 року при розгляді спорів про право власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно якої до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Таким чином, до нього разом з набуттям права власності на житловий будинок з господарськими спорудами по вул.Пожарського, 21 перейшло право власності на земельну ділянку по вул.Пожарського, 21 для обслуговування житлового будинку у розмірах, визначених у державному акті на право приватної власності на землю від 29 грудня 1997 року, адже цей розмір не перевищує граничних розмірів переданих у власність громадян для обслуговування житлового будинку земельних ділянок, визначених ст.67 ЗК України в редакції 1990 року, а в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 05.08.2000 року не міститься заперечень щодо переходу до набувача будинку права власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. Згідно ч.9, 10 ст.79? діючого нині Земельного кодексу України в редакції 2001 року, земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Для внесення земельної ділянки до Державного земельного кадастру, відповідно до ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», він мав намір замовити у землевпорядній організації технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Але у виготовленні технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та присвоєнні кадастрового номера земельній ділянці йому було відмовлено у звязку з тим, що він не може документально підтвердити своє право власності на вказану земельну ділянку. Враховуючи викладене, він змушений звернутися до суду з цим позовом для визнання за собою права власності на земельну ділянку.

В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, відповідачі проти задоволення позовних вимог не заперечували.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.1225 ЦК України та ст.131 ЗК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Згідно зі ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як встановлено в судовому засіданні, за договором купівлі-продажу від 05.08.2000 року позивач набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по вул.Пожарського, 21 у м.Нікополі (а.с.9). Продавцями будинку є відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (до заміжжя ОСОБА_2) ОСОБА_5 ділянка за вказаною адресою була приватизована відповідачами та належала їм на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 29.12.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3313 (а.с.10-11). За вказаним актом відповідачам належить земельна ділянка, площею 0,0574 га., у м.Нікополі по вул.Пожарського, 21, передана для обслуговування житлового будинку. При укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку відповідачі передали позивачу державний акт на право приватної власності на землю від 29.12.1997 року та землевпорядну справу по відведенню земельної ділянки по вул.Пожарського, 21 (а.с.12-16). У тексті договору купівлі-продажу будинку від 05.08.2000 року про те, що земельна ділянка приватизована продавцями будинку, та про передачу у його власність земельної ділянки не йдеться. Дій для переоформлення за собою права власності на земельну ділянку по вул.Пожарського, 21 у м.Нікополі одразу після укладення договору купівлі-продажу будинку позивачем здійснено не було. В подальшому, у звязку з прийняттям Земельного кодексу України (в редакції 2001 року) та подальших змін у земельному законодавстві, отримати державний акт на право приватної власності на землю без укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки позивач не мав змоги. З набранням чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться, у тому числі, на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та не потребує оформлення державного акту про право приватної власності на землю. Тому для реєстрації свого права власності на земельну ділянку позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг Нікопольської міської ради, де йому пояснили, що зареєструвати право власності на підставі наданого ним договору купівлі-продажу будинку не мають змоги та рекомендували звернутися до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку. Таким чином, до позивача разом з набуттям права власності на житловий будинок з господарськими спорудами по вул.Пожарського, 21 перейшло право власності на земельну ділянку по вул.Пожарського, 21 для обслуговування житлового будинку у розмірах, визначених у державному акті на право приватної власності на землю від 29 грудня 1997 року.

За таких обставин суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.3, 10, 15, 57, 58, 60, 212, 214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,0574 га, що розташована на території м.Нікополя Дніпропетровської області по вул.Пожарського, 21, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_6