АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 619/3626/16-ц Головуючий суддя І інстанції Кононихіна Н. Ю.
Провадження № 22-ц/790/2765/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: трудові правовідносини
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Кругової С.С.,

за участю секретаря: Доля О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоров'я районне територіальне медичне об'єднання «Дергачівська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 12 липня 1982 року працювала медичним регістратором у комунальному закладі охорони здоров'я районному територіальному медичному об'єднанні «Дергачівська центральна районна лікарня» (КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня»). Наказом № 85 від 12 вересня 2016 року її було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Посилаючись на те, що заяву про звільнення було написано нею в стані сильного душевного хвилювання, під психологічним тиском, погрозами та на вимогу завідуючої поліклініки ОСОБА_2, а у відкликанні заяви про звільнення їй було неправомірно відмовлено, ОСОБА_1 просила поновити її на роботі в КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня», стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Представник КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати. В обґрунтування скарги зазначила, що судом не надано належної оцінки обставинам справ, зокрема тому, що заяву про звільнення вона написала під тиском, а заяву про відкликання у неї неправомірно не прийняли.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі наказу № 67 від 21 червня 1982 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду медичного реєстратора поліклініки Дергачівської районної лікарні.

10 вересня 2016 року ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 10 вересня 2016 року, а наказом № 85 від 12 вересня 2016 року її було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись до адміністрації підприємства із заявою про звільнення за власним бажанням, ОСОБА_1 скористалася наданим їй ст. 38 КЗпП України правом на розірвання трудового договору з ініціативи працівника та не довела факту порушення з боку відповідача трудового законодавства під час її звільнення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Крім того, згідно із ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Тобто дана стаття передбачає дві групи випадків, за яких роботодавець, зобов'язаний звільнити працівника з визначеної останнім дати: за наявності підстав, які унеможливлюють подальше продовження роботи, та у випадку невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. На ці випадки обов'язок працівника за два тижні попереджати власника або уповноважений ним орган про наступне звільнення за власним бажанням не поширюється.

Разом з тим, трудове законодавство не містить заборони, а відповідно надає право працедавцю звільнити працівника у строк, про який він просить, без письмового попередження за два тижні, навіть за відсутності передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП причин для звільнення.

Доводи ОСОБА_1 про те, що заяву про звільнення за власним бажанням було написано нею під тиском з боку адміністрації підприємства, а також про те, що їй було відмовлено у прийнятті заяви про відкликання заяви про звільнення є безпідставними та такими, що не підтверджуються належними та допустимими в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказами.

З метою захисту від неправомірних дій посадових осіб КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня позивачка до правоохоронних органів не зверталась.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням вимог КЗпП України та відмовив у задоволення її позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді Л.В. Гуцал

С.С. Кругова