Провадження № 2/761/464/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Бондарю В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Лідія Миколаївна, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності на об'єкт нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 15 серпня 2014 року звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (далі - Відповідач, ТОВ «ФК «Народна позика»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Лідія Миколаївна (далі - Третя особа № 1), ОСОБА_3 (далі - Третя особа № 2), про визнання правочинів недійсними, зобов'язання вчинити дії щодо повернення майна.

Свої вимоги Позивач обґрунтовувала тим, що 13 липня 2013 року між Третьою особою № 2, який нібито діяв в її інтересах, та ТОВ «ФК «Народна позика» було укладено Кредитний договір № 1807001/000-КСФ/13 (далі - Договір), відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит у формі відкличної поновлюваної кредитної лінії у національній валюті України на загальну суму 540 000,00 грн. на споживчі цілі під 36% річних, строком з 30 липня 2013 року по 30 січня 2014 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Договором вона нібито надала в іпотеку Відповідачу нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення № 1 по № 4 (групи приміщень № 18) в літері «А» в будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 40,30 кв.м. Майно було надано в іпотеку на умовах, викладених у Договорі іпотеки від 30 липня 2013 року, укладеному між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_3, який нібито діяв в її інтересах. Зазначає, що у подальшому, у зв'язку з невиконанням Кредитного договору, Відповідачем було звернуто стягнення на предмет іпотеки та 19 червня 2014 року, на підставі відповідного іпотечного застереження, зареєстровано право власності на відповідні нежитлові приміщення за Відповідачем. Зауважує, що зазначені Договори кредиту та іпотеки, відповідно, не відповідали її внутрішній волі та порушували її майнові інтереси, оскільки вона жодним чином не знала про факт їх укладення, не надавала згоди чи повноважень третім особам на їх укладення та зазначені договори укладені на підставі довіреності, яку вона не надавала. Також зауважила, що оспорювані нею правочини укладені внаслідок злочинних дій третіх осіб, зокрема, ОСОБА_3, і є недійсними в силу положень ст. 203 ЦК України. З цих підстав просила суд ухвалити судове рішення, яким визнати недійсними кредитний та іпотечний договори, відповідно, та зобов'язати ТОВ «ФК «Народна позика» повернути належне їй нерухоме майно.

Справа судому першої інстанції розглядається вдруге.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов було задоволено.

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, обидва судові рішення у цій справі скасовані, справу направлено на новий розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва.

У ході нового розгляду справи, Позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог від 30 березня 2016 року, в якій вона просила визнати недійсними Кредитний договір від 13 липня 2013 року, Договір іпотеки від 30 липня 2013 року, визнати за нею право власності на нежилі приміщення № 1 по № 4 (групи приміщень № 18) в літері «А» в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 40,30 кв.м., а також витребувати спірне нерухоме майно з чужого незаконного володіння.

У судовому засіданні Позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав, викладених у позові та заяві про уточнення позовних вимог,та просили суд позов задовольнити.

Представник Відповідача у судове засідання жодного разу не з'явився. Про дату час і місце судового розгляду неодноразово повідомлявся в установленому законом порядку. Про причини неявки до суду не повідомив.

Третя особа № 1 у судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечувала, оскільки вважає позовні вимоги обґрунтованими.

Інші особи, які беруть участь у справі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е.А., ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в судове засідання не з'явились, направили до суду письмові пояснення, в яких зазначили, що вимоги є законними та обґрунтованими, просили здійснювати судовий розгляд за їх відсутності.

Враховуючи зазначене, суд вбачає можливим здійснювати розгляд справи у відсутність вказаних осіб, на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторона Позивача не заперечувала з приводу розгляду справи у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши пояснення сторони Позивача, Третьої особи № 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 27 травня 2010 року між Управлінням з питань комунального майна приватизації і підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради та Позивачем було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк Оленою Григорівною, зареєстрований в реєстрі за № 630 (далі - Договір купівлі-продажу).

Відповідно до умов Договору купівлі-продажу ОСОБА_1 було придбано нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень № 18) в літері «А» в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

17 червня 2010 року Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна було здійснено державну права власності на нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень прийнято рішення про реєстрацію № 18) в літері «А» в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 40,30 кв.м. за ОСОБА_1

19 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (які перебували на той час у шлюбі) було укладено договір дарування одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко Вікторією Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 3169. За умовами договору ОСОБА_3 безоплатно передано ОСОБА_1 свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя на нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень № 18) в літері «А» в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 40,30 кв.м. без виділу частки. Таким чином, Позивач набула право власності на усе зазначене нерухоме майно.

Як вбачається із матеріалів справи, 13 липня 2013 року між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_3, який діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності від 16 липня 2013 року, зареєстрованої в реєстрі за № 641, було укладено Кредитний договір № 1807001/000-КСФ/13, відповідно до умов якого Відповідач надав позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 540 000,00 грн. зі сплатою процентів в розмірі 36% річних, на строк з 30 липня 2013 року по 30 січня 2014 року.

При цьому, судом встановлено, що оспорюваний Кредитний договір було укладено сторонами 13 липня 2013 року, тобто на три дні раніше від дати посвідчення приватним нотаріусом Кузьменко Л.М. довіреності, на підставі якої ОСОБА_3 нібито здійснював представництво інтересів ОСОБА_1 у відповідних кредитних правовідносинах, оскільки зазначена довіреність була посвідчена лише 16 липня 2013 року та зареєстрована в реєстрі за № 641, в той час, як Кредитний договір укладено його сторонами 13 липня 2013 року.

Згідно з матеріалами справи вбачається, що в подальшому, після укладення оспорюваного Кредитного договору, 30 липня 2013 року між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_3, який діяв нібито в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності від 16 липня 2013 року, зареєстрованої в реєстрі за № 641, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, було укладено відповідний Договір іпотеки.

Крім того, із матеріалів справи також вбачається, що відповідно до довідки Державної прикордонної служби України від 12 серпня 2014 року за № 254/Ч-1337, на момент видачі довіреності від 16 липня 2013 року, зареєстрованої в реєстрі за № 641, Позивач разом зі своєю дитиною, ОСОБА_8, перебувала за межами України в Республіці Єгипет, що фактично унеможливлює вчинення нею дій з видачі довіреності від 16 липня 2013 року, зареєстрованої в реєстрі за № 641, та дій щодо укладення оспорюваного Кредитного договору.

За змістом частин 3 та 4 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені чудовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальному проваджені, що набрав законної сили, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Слід зазначити, що окрім доказів відсутності Позивача на території України на час посвідчення довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 641, та укладення оспорюваного Кредитного договору раніше від дати видачі та нотаріального посвідчення довіреності на ім'я ОСОБА_3, який начебто здійснював представництво інтересів Позивача, судом також взято до уваги обставини, встановлені вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року у справі № 752/3948/15-к у кримінальному провадженні № 0000218 по обвинуваченню ОСОБА_4, який набув законної сили та з якого вбачається, що ОСОБА_4, діючи умисно та протиправно, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на використання завідомо підробленого документа з метою отримання довіреності, виданої на користь ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 на представництво її інтересів з питань передачі в заставу (іпотеку) під власні зобов'язання нежилі приміщення АДРЕСА_3 загальною площею 40,30 кв.м., разом з іншими документами надала паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_1 із вклеєною особистою фотокарткою ОСОБА_4, чим використала завідомо підроблений документ.

Крім того, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, залишеним без змін за результатами апеляційного провадження, у справі № 752/948/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Л.М. та ТОВ «ФК «Народна позика», про визнання недійсними довіреностей, позовні вимоги було задоволено та судом визнані недійсними довіреності, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Л.М. від 16 липня 2013 року за реєстровим номером 641, та від 26 жовтня 2013 року за реєстровим номером 899, відповідно.

Положеннями частини 1 ст. 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За змістом частин 1-3 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Крім того, приписами частини 2 статті 583 Цивільного кодексу України визначено, що заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За таких обставин, зважаючи на відсутність Позивача на території України на момент видачі довіреності, на підставі якої здійснювалось її представництво при укладенні оспорюваного Кредитного договору, а також враховуючи дату укладення оспорюваного Кредитного договору (13 липня 2013 року) відносно дати довіреності, на підставі якої здійснювалось представництво інтересів ОСОБА_1 (16 липня 2013 року), яку судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано недійсною, суд вважає позовні вимоги щодо визнання недійсними Кредитного та Іпотечного договорів, відповідно, такими, що підлягають задоволенню.

За змістом частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Крім того, згідно з положеннями статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у листі від 01.07.2013 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права).

З огляду на те, що право власності на спірне майно набуте Відповідачем на підставі правочину, який визнаний судом недійсним, при цьому право власності на таке майно зареєстроване за Відповідачем, яким право власності на спірне майно за Позивачем не визнається, між сторонами відсутні будь-які зобов'язальні правовідносини, задоволенню підлягають також вимоги Позивача про визнання за нею права власності на нежилі приміщення АДРЕСА_4 загальною площею 40 кв.м.

Крім того, Позивач також просить суд ухвалити судове рішення, яким витребувати спірне нерухоме майно із чужого незаконного володіння у Відповідача.

Позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню, з таких підстав.

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, а також положеннями статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Положеннями ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Так, згідно з положеннями листа Верховного Суду України від 01 липня 2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках (ст. 388 ЦК України), а саме, зокрема, у разі, якщо вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Зважаючи на те, що спірні нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень № 18) в літері «А» в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 40,30 кв.м. вибули з володіння Позивача поза її волею, а також те, що між Позивачем та Відповідачем відсутні договірні правовідносини, право Позивача підлягає захисту шляхом витребування від ТОВ «ФК «Народна позика» вказаного спірного нерухомого майна відповідно до положень статті 388 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд зазначає, що згідно з роз'ясненнями, викладеними у положеннях п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV (1952-15) «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Крім того, відповідно до положень статті 88 Цивільного процесуального Кодексу України, із Відповідача на користь Позивача підлягають присудженню судові витрати, пов'язані із розглядом справи у розмірі 3 775 грн. 80 коп.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 13, 203, 215, 220, 236, 256, 257, 261, 316, 317, 319, 330, 346, 368, 372, 388 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 10, 11, 13, 60, 61, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального Кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Лідія Миколаївна, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності на об'єкт нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння - з а д о в о л ь н и т и у повному обсязі.

Визнати недійсним Кредитний договір № 1807001/000-КСФ/13, укладений від 13 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (Код ) в особі заступника директора ОСОБА_9, що діяв за довіреністю № 1989 від 24 травня 2013 року, з одного боку, та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) від імені якої діяв ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Лідією Миколаївною за реєстровим номером № 641 від 16 липня 2013 року, з другого боку, з моменту його вчинення - 13 липня 2013 року.

Визнати недійсним Договір іпотеки, укладений від 30 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (Код ) в особі заступника директора ОСОБА_9 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3), що діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Есталіною Анатоліївною за реєстровим № 1989 від 24 травня 2013 року, з одного боку, та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) від імені якої діяв ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Лідією Миколаївною за реєстровим номером № 641 від 16 липня 2013 року, з другого боку, з моменту його вчинення - 30 липня 2013 року.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень № 18) в літері «А», приміщення № 18, у будинку АДРЕСА_5, загальною площею 40,30 кв.м.

Витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (Код ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень № 18) в літері «А», приміщення АДРЕСА_6

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (Код ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 3 775 (три тисячі сімсот сімдесят п'ять) гривень 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :