АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Яценко Н.О.
№22-ц/796/9770/2017 Доповідач Кравець В.А.
Справа №756/1959/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах позивача ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору факторингу в частині відступлення права вимоги за кредитним договором та договором поруки, припинення дії та

за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсним договору факторингу в частині відступлення права вимоги за кредитним договором та договором поруки, припинення дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати недійсним договір факторингу від 28.11.2012р. № 15 в частині відступлення заборгованості за кредитним договором від 03.10.2008 p. № 0101/1008/88-239 (укладеним між ТОВ «Сведбанк» та ОСОБА_2.) та договором поруки від 03.10.2008р. № 0101/1008/88-239-Р-О (укладеним між нею та ТОВ «Сведбанк») та припинити всі дії, пов'язані з цією частиною договору.

В мотивування вимог посилалася на те, що 28.11.2012 р. був укладений договір факторингу №15 між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_2, ОСОБА_3 по кредитному договору від 03.10.2008 №0101/1008/88-239, договору поруки від 03.10.2008 № 0101/1008/88-239-Р-О та договору іпотеки від 03.10.2008 року №0101/1008/88-239-Z-01.

Разом з тим, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не є банківською установою, у нього відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, що свідчить про відсутність у цього відповідача права на використання іноземної валюти як засобу платежу та використання надходжень у іноземній валюті, а отже і на укладення договору про придбання права вимоги сплати боргу в іноземній валюті суперечить нормам законодавства.

Відповідно до п.п.1.2 розпорядження «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» від 3 квітня 2009 року № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня2009 року за № 0373/16389, до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників-суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Проте, на час укладення договору факторингу 28.11.2012 року № 15 у фактора ТOB «ФК Вектор Плюс» права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання по кредитному договору від 03 жовтня 2008 року № 0101/1008/88-239 не було.

Відповідно до п.7.1 договору інформація, що стала відомою сторонам під час виконання цього договору, є суворо конфіденціальною і не підлягає розголошенню. Сторони погодили, що будь-яка інформація, що стосується договору, з врахуванням виключень, передбачених положеннями законодавства України, не може розголошуватись третім особам, окрім випадків, коли інша сторона цього договору надасть попередню письмову згоду на вчинення таких дій (п.7.2).

Попри те, протягом останнього часу на телефонний номер ОСОБА_2 шляхом постійного тиску, в докучливій формі з елементами примусу телефонують від імені чи за дорученням «ФК «Вектор Плюс» та вимагають виконати зобов'язання в повному обсязі. На домашню адресу приходять листи з погрозами порушення кримінальної справи проти боржника, про заборону виїзду за кордон тощо.

Крім того, ФК «Вектор Плюс» здійснює діяльність, яка відповідно до положень п. 2 ч. 1, ст. 19, та п. 6 ч. 2 ст. 19, п. 3 ч. 4 ст. 19 п. 5 ч. 4 ст. 19, п. 3 ч. 5 ст. 19, та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є агресивною нечесною підприємницькою діяльністю, а відтак цей правочин порушує її права та суперечить її інтересам та моральним засадам суспільства, що є підставами для визнання договору недійсним.

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір факторингу від 28.11.2012р. № 15 в частині відступлення заборгованості за кредитним договором від 03.10.2008 р. № 0101/1008/88-239, договором поруки від 03.10.2008р. № 0101/1008/88-23Р-О та договором іпотеки від 03.10.2008 року № 0101/1008/88-239-Z-01 та припинити всі дії пов'язані з цією частиною договору.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані аналогічними доводами позовної заяви ОСОБА_1

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року у задоволенні позовів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах позивача ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що суд першої інстанції не встановив ряд обставини, якими вони обґрунтовували свої вимоги, не дослідив докази, які подавали сторони для підтвердження своїх вимог та заперечень, в тому числі, і щодо агресивної, нечесної підприємницької діяльності відповідача ТОВ «Вектор Плюс» по відношенню до споживачів кредитних послуг, згідно Закону України від 12.05.1991 № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», Постанови Національного банку України від 06.08.2009 № 461 «Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів» тощо.

Крім того, суд проігнорував клопотання про звернення до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у порядку ст. 36 Закону «Про судоустрій і статус суддів» та ст. ст. 30-32, 55 Конституції України стосовно неконституційності норм ЦК України, якими визначено право відступлення факторинговим компаніям вимог по кредитним договорам без споживачів кредитних послуг, й без права останніх викупити свій борг самостійно.

Суд проігнорував принцип всебічного з'ясування обставин у справі та фактично осунувся від їх встановлення.

ТОВ «Вектор Плюс» не є належним та законним кредитором щодо зазначених вище вимог та веде агресивну підприємницьку діяльність, підтверджену доказами, наданими у справу.

Письмове повідомлення банку чи фактору, передбачене ст. 1082 ЦК України на їх адресу не надходило, доказів отримання такого повідомлення відповідачем до суду не надано. Відсутність таких дій є грубим порушенням прав позичальників бути обізнаними про ділову репутацію нового кредитора, що в подальшому спричинило низку інших протиправних дій з боку нового кредитора ТОВ «Вектор Плюс».

Суд не надав оцінку Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру Іпотек, з якої вбачається, що ТОВ «Вектор Плюс» вже не є іпотекодержателем заставного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (квартири АДРЕСА_1), а відтак, не є кредитором для позивачів, оскільки у позазаконний спосіб змінив свій статут і наразі є власником заставного майна та передав це майно у наступну заставу.

Пpo протиправність таких дій з боку ТОВ «Вектор Плюс» свідчать листи Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури тощо, що надійшли на запит народного депутата України за їх зверненням.

Позивач ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах позивача ОСОБА_2, свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» - ДавиденкоМ.І. проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд виходив з того, що договір факторингу №15 від 28 листопада 2012 року є укладеним у відповідності до вимог закону, при його укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір №0101/1008/88-239, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 41 000,00 доларів США на строк до 02 жовтня 2018 року (а.с.15-17 т.2).

03 жовтня 2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір поруки №0101/1008/88-239-Р-0, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_3 зобов'язувалася перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань перед Банком, що виникли з Кредитного договору №0101/1008/88-239 (а.с.15-17 т.2).

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ПАТ «Сведбанк» було укладено Іпотечний договір №0101/1008/88-239-7-01, відповідно до якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно: квартиру за АДРЕСА_1, що на той час належала позивачам на праві власності (а.с.20-21 т.2).

28.11.2012 був укладений договір факторингу №15 між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_2, ОСОБА_3 по кредитному договору від 03.10.2008 №0101/1008/88-239, договору поруки від 03.10.2008 № 0101/1008/88-239-Р-О та договору іпотеки від 03.10.2008 року №0101/1008/88-239-Z-01 (а.с.207-215).

Згідно статуту ПАТ «ОМЕГА БАНК» рішенням загальних зборів акціонерів від 29.04.2013 ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на ПАТ «ОМЕГА БАНК», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ПАТ «Сведбанк».

Позивачі, вважаючи, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мав необхідного обсягу цивільної правоздатності для укладення Договору факторингу з вищезгаданим Банком, оскільки не мав ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій та не повідомив позивачів, як сторін кредитного Договору та договору поруки, про заміну стягувача, Банк при укладанні договору факторингу безпідставно надав ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» дані про позивача, чим, на думку останнього, порушив банківську таємницю, а тому звернулися із вказаним позовом до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином .

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог діючого законодавства відступлення права вимоги - це заміна кредитора в зобов'язанні. Загальні вимоги до порядку заміни кредитора в зобов'язанні визначені у Гл. 47 ЦК України. Стаття 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відступлення права вимоги може здійснюватись як на підставі договору купівлі-продажу заборгованості, так і на підставі договору дарування, договору міни тощо. Зокрема, згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З наведеного можливо зробити висновок про те, що заінтересована особа може визнати правочин недійсним в судовому порядку не в будь-якому випадку, а за наявності доказів на підтвердження того, що цим правочином порушуються його права та законні інтереси.

Різновидом договору про відступлення права вимоги є договір факторингу.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Відповідно до положень ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому.

Згідно з ч. 3 ст. 1079 ЦК України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір факторингу може бути укладений між установами, які мають право здійснювати факторингові операції, при підписанні сторонами такого договору згода боржника не потрібна.

Враховуючи, що при розгляді справи було встановлено, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» має право здійснювати факторингові операції, а позивачі не довели факту порушення їхніх прав або заподіяння їм шкоди у зв'язку з укладанням вищезгаданого договору, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вищезгаданих позовів є правильними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом.

Пунктом 11 ст. 4 зазначеного закону встановлено, що до фінансових послуг відносяться послуги факторингу. Також статтею 34 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» чітко зазначено перелік видів діяльності, які потребують ліцензування, до такої діяльності надання факторингу не відноситься.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відповідного дозволу (ліцензії) на відступлення прав вимоги (ст. 227 ЦК України) не може бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки така ліцензія для фактора не є обов'язковою (т.1, а. с. 197).

Згідно свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» від 16.11.2012 р. має право на здійснення операцій факторингу.

ТОВ «Фінансова компанія «Вектор Плюс» не є установами, яким необхідне отримання генеральної чи індивідуальної ліцензії, оскільки укладення договору факторингу, предметом якого є відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором, не є здійсненням валютних операцій.

Договір факторингу відповідає вимогам встановленим ч.5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 512 ЦК України, ст. 514 ЦК України, ст. 1077 ЦК України, ч.1 ст. 1079 ЦК України. Зазначені норми законодавства та інші положення чинного законодавства не встановлюють обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання. Крім того, згідно з підпунктом «а» пункту 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг 1988 року, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі - продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі - продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Однак, ні зазначеною нормою, ні іншими статтями Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання стосовно охорони Банківської таємниці, передавши ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та дані позивачів, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до п. 9.1 Кредитного договору кожна зі сторін даного договору зобов'язана забезпечувати строгу конфіденційність його умов, а також технічну, комерційну, фінансову й іншу інформацію про партнера.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до ст.47 цього Закону.

Так, п.1 ч.1 ст.512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст.ст.516-517 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тобто, у разі неналежного повідомлення боржника новим кредитором про перехід до нього права вимоги, законодавством встановлено правовий захист боржника, проте в даному випадку не визначено, що вказана обставина є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Крім того, колегія суддів враховує, що оспорюваним договором факторингу ніяким чином не порушуються права позивачів, оскільки обсяг зобов'язань боржника не змінено.

Представник позивача в своїй апеляційній скарзі вказував, що судом не перевірено наявність у фактора прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання, дійшовши передчасного висновку про наявність у ТОВ «Вектор Плюс» правових підстав для набуття прав кредитора. Однак, вказане спростовується наступним.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 8 ЦПК у разі невідповідності нормативно-правового акта закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує акт законодавства, який має вишу юридичну силу.

Hi Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Тобто, законодавець не виключає фізичних осіб з кола осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки воно було скасовано розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1926 від 13.08.2015.

Отже, набуття ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права вимоги до боржника - фізичної особи є правомірним.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів.

Крім того, пунктом 7 частини 1 статті 21 цього Закону визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином.

Разом з тим, позивачами не було надано доказів того, що відповідачі при укладенні договору факторингу застосували нечесну підприємницьку практику.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що обставини, на які посилаються позивачі в обґрунтування своїх вимог про визнання недійсним договору, не дають підстав для висновку, що укладений договір факторингу не відповідає вимогам закону та порушує права позивачів, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

З позовом до суду звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та саме на них покладався тягар доказування обґрунтованості своїх позовних вимог.

Таким чином, дослідивши та проаналізувавши надані позивачами доводи та наявні докази у матеріалах справи, колегія суддів вважає, що суд вірного висновку дійшов про недоведеність позовних вимог внаслідок відсутності передбачених законодавством підстав для визнання недійсним договору факторингу №15 від 28 листопада 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення заборгованості за кредитним договором від 03.10.2008 p. № 0101/1008/88-239, договором поруки від 03.10.2008р. № 0101/1008/88-239-Р-О та договором іпотеки №0101/1008/88-239-Z-01.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді