26 квітня 2017 рокум. Київ
судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ЄвграфовоїЄ.П. щодо вирішення справи за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про скасування тимчасової заборони у праві виїзду за межі України, застосованої рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 24 березня 2011 року у справі № 2-173/2011,за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2017 року
Відхиляючи касаційну скаргу та залишаючи без змін ухвалені судові рішення, колегія суддів виходила із того, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (в редакції, чинній на час ухвалення рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 24 березня 2011 року та постановлення ухвали апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2011 року) підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є наявність діючих договірних невиконаних зобов'язань - до їх виконання, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Ураховуючи рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 24 березня 2011 року, яке набрало законної сили 06 червня 2011 року, ненадання позивачем належних доказів на підтвердження повного виконання своїх зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором поруки від 04 вересня 2008 року, укладеним на забезпечення кредитного договору від 04 вересня 2008 року № 024/К, невжиття позивачем всіх можливих засобів досудового врегулювання спору, невикористання права на касаційне оскарження судових рішень, колегія суддів погодилась з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.
З ухваленим колегією суддів рішенням не погоджуюся з огляду на таке.
Відповідно до ст. 33 Конституції України свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України можуть бути обмежені лише законом.
Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені в конвенції, та в першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Ці права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших та є сумісними з іншими правами, визначеними цим пактом.
Законодавством зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.
Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.
Порядок здійснення права громадян на виїзд з України та в'їзд в Україну, оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 цього Закону (в редакції від 24 червня 2004 року, чинній на час ухвалення рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 24 березня 2011 року) передбачено можливість тимчасового обмеження у виїзді з України, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші неврегульовані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.
За змістом цього пункту, можливість обмеження у виїзді пов'язується не з розглядом цивільних справ, а з діями відповідних органів (в тому числі Державної прикордонної служби України), які ґрунтуються не на судовому рішенні, та можуть перевірятися в судовому порядку за скаргою особи, яка зазнала обмеження, в порядку адміністративного судочинства.
ЦПК України не містить процесуальних норм з розгляду справ про обмеження особи у виїзді з України, на відміну від передбаченого ст. 377-1 ЦПК України порядку обмеження виїзду з підстав невиконання зобов'язань за судовими рішеннями та рішеннями інших органів. Вирішення судами питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки в порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України, та за поданням державного виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»).
Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про скасування обмеження на виїзд з України, суди на наведені вимоги закону уваги не звернули, не врахували, що обмеження на виїзд щодо позивача в порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України, не запроваджувалося.
Саме по собі ненадання позивачем належних доказів на підтвердження повного виконання своїх зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором поруки від 04 вересня 2008 року, укладеним на забезпечення кредитного договору від 04 вересня 2008 року № 024/К, невжиття позивачем всіх можливих засобів досудового врегулювання спору, невикористання права на касаційне оскарження рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 24 березня 2011 року не може бути підставою для обмеження особистих немайнових прав позивача.
З огляду на наведене вважаю, що допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи.
Суддя-доповідач Є.П. Євграфова