Справа №295/1312/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Сидорець К.Г.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

за участю третьої особи ОСОБА_3,

представник третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Богунського районного суду м. Житомира справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира звернулася ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_6, третьої особи ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу недійсним. В обґрунтування позовних вимог вказала, що між нею та відповідачем, ОСОБА_6 був укладений договір купівлі продажу від 29.12.2010 р., який є фіктивним та укладався умисно з наміром обох сторін згаданого правочину щодо обізнаності його фіктивності. ОСОБА_5 звертає увагу суду, що правочин не був спрямований на реальне настання та створення договірних правових наслідків, оскільки укладався з метою виселення з квартири, усунення перешкод і зняття з реєстрації її матері та її співмешканця. Крім того позивачка звертала увагу на той факт, що відповідач є її рідним дядьком, який погодився укласти оспорюваний фіктивний правочин на певний час й тим самим допомогти звільнити квартиру від осіб, які користувалися та проживали в ній й при чому не сплачували жодні комунальні платежі і здійснювали постійні перешкоди. Позивачка вказує, що мали в подальшому з відповідачем добровільно розірвати оспорюваний договір купівлі - продажу або укласти інший договір, за яким би вона знову таки стала власницею квартири в юридичному аспекті, тобто документально. Однак, непередбачувано відповідач та третя особа розлучилися та з 2014 р. почали ділити майно й в тому числі ОСОБА_3, яка надавала письмову згоду на укладання договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2010 р. й якій добре було відомо про фіктивність даного договору, подала позов з вимогою визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Позивачка також звертала увагу на те, що проживала з 1996 р. і залишається постійно проживати в квартирі до цього часу, має на руках всі документи, що стосуються квартири, продовжує сплачувати комунальні платежі та наголошує на тому, що ані відповідач ані третя особа жодного разу не заходили в квартиру, ключів від вхідних дверей не мають та не претендували на те, щоб проживати та користуватися нею взагалі. Зважаючи на наведені вимоги, позивач вважає, що укладений договір купівлі-продажу слід визнати недійсним й тим саме захистити її права і інтереси.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві. Також, від представника надійшло письмове заперечення щодо поданої заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідач в судові засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, надіслав суду письмові пояснення в яких визнає позовні вимоги та не заперечує щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Також, висловив прохання розглянути справу без його участі в засіданнях, оскільки постійно працює за межами України.

В письмових поясненнях відповідач зазначив, що 29 грудня 2010 р. між ним та позивачем укладено договір купівл - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2. Однак вони не мали реального наміру виконувати даний договір, оскільки мали інші цілі, ніж визначено договором. Вказав, що одразу після укладення фіктивного правочину майже одразу подав до Богунського районного суду м. Житомира позов з вимогою виселення та зняття з реєстрації мати позивачки та її співмешканця, який був розглянутий з остаточним винесенням рішення 12.04.2011 р. Наголосив на тому, що вищевказаний договір укладався та був необхідний саме для того, щоб правовими та законними шляхами виселити ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки сама позивач не мала можливості подати позов, так як являлася членом сімї ОСОБА_7 Зазначив, що мав намір в подальшому в добровільному порядку розірвати оспорюваний договір купівлі-продажу та дійсно перереєструвати право власності на ОСОБА_5, однак, за сплином часу погіршилися відносини з дружиною, ОСОБА_3, що потягнуло розірвання шлюбу з останньою та предявлення позову щодо поділу майна подружжя. В обґрунтування фіктивності договору купівлі-продажу зазначає, що не мав та не має до сих пір наміру реально отримати у власність предмет правочину, тобто квартиру АДРЕСА_1, ключів від вхідних дверей у нього немає і ніколи не було, зареєстрований за згаданою адресою ані він ані його колишня дружина не були й підтвердив факт постійного проживання в даній квартирі ОСОБА_5 Наголосив на тому, що і на даний момент ОСОБА_5 постійно проживає в квартирі разом з малолітнім сином, проводить поточні ремонти та сплачує комунальні платежі за отриманні послуги. Переконаний, що дійсно порушує права та інтереси позивача й за таких обставин визнає позовні вимоги до нього.

Третя особа та її представник заперечували щодо задоволення позовних вимог та в обґрунтування своєї позиції вказали, що Богунським районним судом м. Житомира розглядався позов про розірвання договору купівлі продажу від 29.12.2010 р., який є предметом розгляду даної справи та було винесено рішення про відмову в задоволенні вимог. Наголосили на тому, що згадане рішення набуло чинності і не змінено апеляційною та касаційною судовою інстанцією. Крім того, в обґрунтування заперечень вказали на те, що позивач подає позови лише з наміром позбавити ОСОБА_3 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 на яку остання претендує в окремій цивільній справі щодо поділу спільного сумісного майна подружжя між нею та відповідачем ОСОБА_6

В поясненнях суду третя особа, ОСОБА_3 повідомила суду про те, що дійсно не проживала та не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 з моменту укладення правочину, оскільки мала з відповідачем житло і не потребувала іншого.

В подальшому від третьої особи та її представника надійшла письмова заява про застосування строків позовної давності з проханням відмовити в позові саме з цих підстав.

З огляду на зазначене, суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи пояснення та надані докази за своїм внутрішнім переконанням, їх повноту та в сукупності, суд обєктивно вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем від 29.12.2010 р. було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 та зареєстровано в реєстрі за № 553. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та пройшов державну реєстрацію від 04.01.2011 р. (а. с. 17-20).

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого першою житомирською державною нотаріальною конторою від 11.06.1996 р. за реєстром № 3-4896. (а. с. 16).

З умов укладеного договору купівлі - продажу, зокрема в п. 2 вбачається що продаж вчинено за суму 79 760 грн. 00 коп., які гроші продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. (а. с. 17-20).

Суд бере до уваги надані до матеріалів справи чинні рішення по справі за № 295/10813/14-ц й звертає увагу також на норму ст. 61 ЦПК України, в якій вказано, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Однак, з суті заявлених вимог вищезгаданої справи випливає посилання ОСОБА_5 на ст. ст. 651, 652 ЦК України, які регулюють можливість зміни або розірвання договору купівлі - продажу й саме вказані обставини встановлювалися та розглядалися судами.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В даному поданому позові позивачем зазначаються інші підстави, обґрунтування заявлених вимог та посилання на норми матеріального права, зокрема міститься чітке посилання на ст. 234 ЦК України, що не були предметом розгляду в цивільній справі за № 295/10813/14-ц й обставини фіктивності правочину, який вчинено без наміру створення правових наслідків в подальшому, раніше судами не досліджувалися та не встановлювалися.

Вимоги позивача підтверджені матеріалами справи та грунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України на момент вчинення правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати йоговнутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочинмає бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України, на яку посилається позивач обгрунтовуючи позов, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

Тобто, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальненастанняправовихнаслідків, зумовлених ним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторонни вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторонни мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними чи законними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 Постанови від 6 листопада 2009 р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявністьумислувсіхсторінправочину. У разіякщо на виконанняправочинубуло передано майно, такийправочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Тобто, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Суд бере до уваги факт визнання позовних вимог відповідачем в справі, що свідчить про умисні дії при укладанні оспорюваного правочину й усвідомлення його фіктивності.

Як розяснив Пленум ВС України у постанові № 9 від 6 листопада 2009 р. № «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, згідно ст. 638 ЦК України.

З умов укладеного договору купівлі-продажу від 29.12.2010 р., в п. 10 вбачається, що продавець передає покупцеві технічний паспорт на квартиру та ключі від неї, що свідчить про те, що передача квартири відбулася.

В судовому засіданні представник позивача предявила для огляду оригінал технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, а також оригінал договору купівлі - продажу спірної квартири, укладеного 29.12.2010 р., які знаходяться у ОСОБА_5, тобто у продавця квартири.

Згадані документи мали бути передані відповідачу ОСОБА_6, покупцю квартири, що свідчило би про символічну передачу майна, а саме квартири та виконання усіх істотних умов договору купівлі продажу.

Відповідно до ст. 57, ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, якімають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, письмових доказів, пояснень свідків тощо. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Судом взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які повідомили суду, що з 2010 р. в квартирі АДРЕСА_1 постійно проживала та проживає позивач з малолітнім сином. Зазначили, що саме позивачка сплачує кошти за користування комунальними послугами та ніколи не бачили в згаданій квартирі відповідача та третю особу.

Також, свідок ОСОБА_10 повідомила, що є сусідкою по поверху з ОСОБА_5 Тривалий проміжок часу, і, майже кожний день буває у неї в квартирі, піклується за дитиною та їй відомо про вкрай конфліктні відносини які існували між позивачкою та її матірю та співмешканцем матері станом на 2010 р., що змусило ОСОБА_5 шукати шляхи та можливості для виселення останніх з належної їй квартири в судовому порядку.

Отже, матеріалами справи та поясненнями доведено, що договір купівлі - продажу від 29.12.2010 р. був направлений на певні цілі, зокрема з метою подання позову від 25.01.2011 р., в якому ОСОБА_6 просив усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12.04.2011 р. виселили ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Відповідач хоч і зареєстрував за собою право власності на спірне майно, однак жодного дня не проживав та не користувався квартирою, комунальні послуги не сплачував, зареєстрований в квартирі не був, ключі від вхідних дверей не мав та не має, жодних правовстановлюючих документів на квартиру також немає.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Третя особа в рахунок своїх заперечень не надала жодних доказів, які б свідчили про дійсну та реальну передачу майна, а саме квартири АДРЕСА_1 з моменту укладення договору купівлі-продажу від 29.12.2010 року.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 р. № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

За таких вимог, суд не бере до уваги подану представником третьої особи заяву про застосування строків позовної давності, оскільки враховуючи зміст ч. 3 ст. 267 ЦК України та ст. 30 ЦПК, заява про застосування строку давностіможе бути подана лише стороною в справі позивачем або відповідачем чи їх представниками, а тому треті особи не мають право на подання такої заяви.

Більш того, вищезазначене ґрунтується на судовій практиці, зокрема відображено в постанові ВС України від 24.06.2015 р. № 6-738цс15; постанові ВСУ від 18.03.2015 р. № 6-25цс15 тощо.

З огляду на наведене суд визнає, що позивач довела суду відсутність в учасників оскаржуваного правочину наміру створити правові наслідки, що свідчить про наявність підстав, передбачених ст. 234 ЦК України для визнання правочину фіктивним та задоволення позову.

Керуючись вимогами ст.ст. 202, 203, 234, 362, 369, 655 ЦК України, Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 р. № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», Пленум ВС України у постанові № 9 від 6 листопада 2009 р. № «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.10, 60, 79, 81, 88, 213, 214, 215, 224, 225, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним фіктивний договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 від 29 грудня 2010 р., посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_9, що зареєстрований в peєcтpi за № 553.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка подається до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь в справі і не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка