АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/964/17 Справа № 205/5285/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Баранніка О.П., Свистунової О.В.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору іпотеки недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 14.07.2008 року вона уклала договір №0/0/2/3 поруки з відповідачем для забезпечення зобовязань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.07.2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк». Банк при наданні кредитних коштів ОСОБА_3, укладаючи з ним договір про надання споживчого кредиту від 14.07.2008 року, у валюті долар США, діяв всупереч законодавству України. Також у АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», не було відповідної ліцензії, наданої НБУ, для здійснення валютних операцій. Зазначає також, що укладаючи кредитний договір у іноземній валюті, банк діяв з елементами нечесної підприємницької діяльності, адже значно погіршував становище позичальника. Посилаючись також на несправедливість положень кредитного договору та на укладання його під впливом обману, на забезпечення якого було укладено спірний договір іпотеки, позивач просила визнати договір іпотеки №0/0/2/3 від 14.07.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом всі учасники процесу повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, що підтверджується відповідними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 157-160) та розпискою представника банку (а.с. 153).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 14.07.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №0, згідно умов якого банк надав останньому кредит у сумі 40000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 193684,00 грн. за курсом НБУ на день укладання договору, а ОСОБА_3 зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається у договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті (а.с.13-16).

В забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором 14.07.2008 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки №0/0/2/3, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 10842, відповідно до якого позивачем в іпотеку передано наступне нерухоме майно: в житловому будинку літ. А-10 квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу предмету іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 15.11.2000р. за реєстровим №4888 (а.с. 25-26).

Відповідно до п.1.3 договору іпотеки іпотекодавець та іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами кредитного договору, що обумовлюють основне зобовязання в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобовязань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором та/або договорам. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобовязань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобовязань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами Кредитного договору, що обумовлюють основне зобовязання. Сторони підтверджують, що іпотекою згідно цього договору забезпечується також і розмір зобовязань, строк і порядок їх виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, що обумовлюють основне зобовязання.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що даний позов про визнання договору іпотеки недійсним обґрунтовується непогодженням позивача з кредитним договором, за виконання умов якого ОСОБА_2 було надано в іпотеку нерухоме майно; враховуючи, що позивачем не наведено доводів та не представлено доказів, що свідчать про недійсність саме договору іпотеки; приймаючи до уваги відсутність факту визнання недійсним кредитного договору, - суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, враховуючи презумпцію правомірності правочину, для задоволення позову.

Посилання апелянта на наявність цивільної справи про визнання кредитного договору №0 від 14.07.2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, недійсним, не знаходить свого підтвердження, оскільки на аркуші справи 141 наявна копія ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2017 року, якою цивільну справу №205/1001/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним залишено без розгляду; згідно відомостей з ЄДРСР вказана ухвалу не оскаржена. Дані обставини визнані апелянтом в суді апеляційної інстанції, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

На підтвердження своєї позиції апелянтом будь-яких інших доказів не надано, клопотань про їх витребування не заявлено, клопотання про зупинення провадження у даній справі не заявлено, незважаючи на розяснення судом відповідних процесуальних прав, що підтверджується журналом та звукозаписом судового засідання від 16.05.2017 року.

Таким чином, суд першої інстанції, зясувавши у повному обсязі фактичні обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст. ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді