АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5037/2017 Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання недійсним договору лізингу, укладеного 03.08.2016 року та стягнення сплачених на рахунок відповідача сум.

Як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на не справедливість умов договору, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів на ст.ст. 215 , 227 ЦК України, відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, стягнення коштів задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 3 серпня 2016 року № 0022, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» та ОСОБА_1.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені за недійсним правочином, в сумі 60000 гривень та судові витрати в сумі 600 гривень, а всього 60600 гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» в дохід держави судовий збір в сумі 640 гривень.

Не погодившись з таким рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просив про його скасування та ухвалення нового рішення. В скарзі посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам. Суд дійшов помилкового висновку, що відповідач, повинен мати ліцензію на здійснення своєї діяльності, оскільки для непрямого лізингу ліцензія непотрібна. Висновок суду про введення позивача в оману є помилковим. Договір лізингу містить всі істотні умови, щодо яких сторони дійшли згоди та не містить жодних несправедливих умов. Суд не врахував, що Закон «Про фінансовий лізинг» є спеціальним Законом, ст. 799 ЦК України не регулює відносини лізингу, а тому нотаріальна форма для такого договору не є обов'язковою.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача не з'явився, про розгляд справи повідомлений.

Позивач заперечував проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону, відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Задовольняючи позов, суд вважав встановленими такі обставини.

03 серпня 2016 р. між TOB «JIK «Авто Лайф» (згідно договору-лізингодавець) та ОСОБА_1 (згідно договору-лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 0022 з додатками № 1 «Графік сплати авансового платежу» та № 2 «Специфікація» (а.с. 11-20, 21, 22).

Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль ЗАЗ Ланос, 1.4., бензиновий з автоматичною коробкою передач та переднім приводом вартістю 8000 дол. США, та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

Підписанням ОСОБА_1 зазначеного договору з додатками, а також заяви, яка містить посилання на отримання ним від ТОВ «ЛК «Авто Лайф» відповідей на усі запитання щодо основних умов договору та обов'язків сторін (а.с. 67), є доказом ознайомлення позивача з предметом договору та усіма його умовами.

В день підписання договору на виконання його умов ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «ЛК «Авто Лайф» передбачену договором комісію за організацію договору лізингу в сумі 14000 грн. та авансовий платіж в сумі 46000 грн. (а.с. 23, 24).

Як на одну з підстав позовних вимог позивач посилається на положення частини 1 статті 227 ЦК України, згідно яких правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що після сплати відповідачу коштів в загальному розмірі 60000 грн. позивач відмовився від виконання умов договору щодо внесення щомісячних авансових платежів, і вважаючи договір недійсним, звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до умов оспорюваного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 8000 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні (25 грн. за 1 дол.) складало 200000 грн. (пункт 8.2).

Пунктом 8.3 договору передбачено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Всі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

У випадку настання істотних змін на кредитно-грошовому ринку України та/або виникненні процесів, яку зумовили зміну валюти резервів Національного банку України та комерційних банків та/або обрання продавцями/ постачальниками предметів лізингу за договорами інших грошових еквівалентів зобов'язання ніж долар або євро, грошовий еквівалент виконання лізингоодержувачем зобов'язання в іноземній валюті буде обрано лізингодавцем зіставно із виниклими змінами. При настанні зазначених подій лізингодавець розробляє нові додатки № 1 та № 3 із зазначенням нових розрахунків лізингових платежів та курсу грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті на момент надсилання таких додатків лізингоодержувачу (пункт 10.14)

Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток № 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Коегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного:

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно з статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону).

Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями, (ч. 1 ст. 5 Закону).

Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України, (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону).

Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.

Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно з п. З ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд встановив, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій.

Станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Договір лізингу, укладений між сторонами за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі- продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Верховного суду України від 16.12.2015 справа№6-2766 цс15.

Як встановлено судом, оспорюваний договір містить положення договору найму транспортного засобу, укладений з фізичною особою, проте нотаріально не посвідчений.

Також судом встановлено , що в договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та Законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості.

Відповідно до п.1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Відповідно до ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п.1.4. договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Судом також було встановлено, що предмет лізингу автомобіль марки «ЗАЗ Ланос» не можна вважати індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Судом першої інстанції було встановлено, що умови договору містять несправедливі умови в частині невизначеності індивідуальних ознак предмету лізингу, також за умови, що відповідач обирає предмет лізингу на власний розсуд, відсутня будь-яка відповідальність останнього за передачу предмету лізингу неналежної якості, та обов'язок його заміни в період гарантійного строку.

У частинах 2, 3 ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки.

Оскільки судом встановлено наявність правових підстав для визнання недійсним вказаного правочину, суд вважав за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення сплаченої позивачем суми у розмірі 60 000 грн. 00 коп.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про наявність правових підстав для задоволення позову відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що для непрямого лізингу, не потрібна ліцензія, не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними нормами права, аналіз яких свідчить про те, що відповідач не мав права без отримання спеціальної ліцензії, укладати з позивачем договір фінансового лізингу.

Доводи скарги про те, що укладений договір не містив жодних несправедливих умов, які б свідчили про істотний дисбаланс, а також посилання на Постанови ВСУ, відповідно до яких лише доведеність такого дисбалансу може бути підставою для недійсності правочину, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що в ст. 10 договору передбачено, що дострокове погашення може відбутися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу. За дострокове погашення передбачена сплата штрафу в розмірі 10 відсотків від суми дострокового погашення.

Слід зазначити, що наявність аналогічної умови, визнана ВСУ в постанові від 11 травня 2016 року в справі 6-65цс16 несправедливою умовою.

Крім цього положення, суд першої інстанції правомірно встановив, що в договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та Законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості.

Отже висновок суду про наявність правових підстав для визнання договору недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» відповідає нормам матеріального права.

Доводи скарги про те, що не є обов'язковою нотаріальна форма договору, колегія суддів також не приймає з огляду на те, що вказаний висновок суду повністю відповідає вимогам Закону, оскільки положення договору містять, умови договору найму транспортного засобу, щодо його використання, а тому укладений між сторонами договір є змішаним договором, укладений з фізичною особою, а тому відповідно до ст. 799 ЦК України повинен був бути нотаріально посвідченим.

Аналогічний правовий висновок зроблено і ВСУ в постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-648цс16.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування судового рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді: