Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Настека Наталія Олександрівна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом. Зазначав, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_7 на його користь борг у розмірі 40 тис. грн, 3 % річних - 220 грн 43 коп. та судовий збір. 26 червня 2014 року відкрито виконавче провадження щодо примусового стягнення з ОСОБА_7 на його користь грошових коштів. 27 травня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що вказаний договір укладений боржником ОСОБА_7 з метою ухилення від виконання грошових зобов'язань перед ним, ОСОБА_6 просив задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року, яке набрало законної сили 21 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг у розмірі 40 тис. грн, 3 % річних - 220 грн 43 коп. та судовий збір. 26 червня 2014 року відкрито виконавче провадження щодо примусового стягнення з ОСОБА_7 грошових коштів.

27 травня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним вказаного правочину, суди виходили із того, що у справі не встановлено та не доведено ознак фіктивності в діях обох сторін правочину, що договір укладався без наміру створити правові наслідки, підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним не вбачається. Суди дійшли висновку про те, що наявність боргових зобов'язань відповідача ОСОБА_7 перед позивачем не є підставою для неможливості здійснення відповідачем свого права власності згідно ст. 319 ЦК України (право розпорядження майном), а доводи заявника про те, що умислом відповідачів є приховання від стягувача майна боржника, ґрунтуються на припущеннях та судом до уваги не беруться.

Із такими висновками погодитися не можна.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Правом оспорювати фіктивний правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. ст. 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ст. ст.1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загаломможе розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Вимоги позивача у справі спрямовані на приведення сторін договору даруваннядо того стану, який сторони мали до вчинення правочину, оскільки у такому разі предмет договору - 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 - повернеться у власність боржника за виконавчим провадження, що створить можливість для стягувача отримати виконання за рішенням суду про стягнення боргу на його користь.

Вирішуючи спір, суди не звернули уваги на те, що оспорюваний договір вчинено відразу після набрання законної сили рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року; інше майно у ОСОБА_7 чи доходи, на які можна звернути стягнення, відсутні; обдарованим за оспорюваним правочином є власник інших 2/3 часток квартири - ОСОБА_8, батько ОСОБА_7

Наведені обставини залишилися без оцінки судами в контексті доводів ОСОБА_6 про те, що дії сторін під час укладення договору дарування були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а на фіктивний перехід права власності на спірнучастку квартири від боржника до його батька, що свідчить про наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов'язань шляхом звернення стягнення на це майно.

З цих підстав судові рішення у справі підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик