АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/2437/16-ц 22-ц/774/905/К/17
Справа № 213/2437/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/905/К/17 ОСОБА_1
Категорія 26 (ІІІ) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар - Гладиш К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок професійного захворювання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ОСОБА_3 «Інгулецький ГЗК») про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працюючи протягом тривалого часу у відповідача в шкідливих умовах праці, він отримав професійне захворювання, у звязку із чим висновком МСЕК йому первинно встановлено третю група інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 50%, з яких: 40% - вібраційна хвороба і 10% - хронічне обструктивне захворювання легень, з 22.04.2013 року, безстроково.

Позивач вважає, що у звязку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду в розмірі 60000,00 грн., а тому зазначену суму і просив суд стягнути на його користь без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 «Інгулецький ГЗК» на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди - 40000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Південний ГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 1600,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 «Інгулецький ГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким зменшити суму відшкодування моральної шкоди, враховуючи вимоги розумності і справедливості, а також зменшити розмір судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави з 1600,00 до 580,00 грн.

Зокрема, представник відповідача посилається на те, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральних страждань і втрат немайнового характеру жодними доказами. Вважає, що надана позивачем довідка МСЕК разом з виписками з історії хвороби підтверджують лише факт встановлення останньому професійного захворювання, але не є беззаперечними доказами заподіяння йому моральної шкоди та не обґрунтовують її розмір.

На думку апелянта, суд не прийняв до уваги, що відповідач створює для своїх працівників безпечні умови праці, наскільки це дозволяє специфіка гірничовидобувної галузі, піклується про охорону їх здоровя, укладає договори медичного страхування, надає можливість користуватися лікувально-оздоровчими закладами як працівникам підприємства, так і пенсіонерам, у звязку з чим, у позивача існує можливість скористатися наданими йому правами відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Вважає визначений судом розмір моральної шкоди заниженим у порівнянні з іншими аналогічними судовими справами.

Крім того, вказує на те, що судом невірно визначено розмір судового збору, стягнутого з відповідача за оскаржуваним судовим рішенням, у звязку з чим, він підлягає зменшенню.

В запереченнях на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 «Інгулецький ГЗК» відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, наданих заперечень, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач на підприємстві відповідача, яке стало правонаступником Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» та Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» працював з 09.06.1997 року по 09.11.2011 року, звідки звільнився за власним бажанням, у звязку з виходом на пенсію (а.с. 5-8).

Згідно висновку МСЕК від 13.05.2013 року позивачу первинного встановлено 50% втрати працездатності, з яких: 40% - вібраційна хвороба і 10% - хронічне обструктивне захворювання легень, та третю групу інвалідності, у звязку з профзахворюванням, з 22.04.2013 року безстроково (а.с. 15).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що у звязку з отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, який не забезпечив позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, у звязку з чим він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст.237-1 КЗпП України, ст. 1172 ЦК України й виходив з обовязку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену йому моральну шкоду, у звязку з отриманим на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.03.2013 року, професійне захворювання у позивача виникло за період роботи машиністом бульдозера в карєрі ЦТА ПАТ «ІнГЗК» з 29.07.2010 р. до 09.11.2011 р. позивач виконував роботу, під час якої підпадав під дію загальної вібрації та виробничого пилу, показники котрих перевищували нормативні через недосконалість робочого місця. Працюючи з 25.10.2000р по 30.06.2001 р. водієм автомобіля постійно зайнятого в карєрі на обслуговуванні обєктів в АТЦ ПАТ «ІнГЗК»; з 01.07.2001 р. до 25.01.2004 р. та з 01.01.2005 р. до 24.11.2005 р водієм навантажувача по навантаженню гірничої маси в карєрі в цеху Карєр; з 26.01.2004 р. по 01.01.2005 р. та З 25.11.2005 р. до 28.07.2010 р. водієм навантажувача в карєрі ЦТА також підпадав під дію загальної вібрації та виробничого пилу, показники яких перевищували нормативні. Працюючи з 09.06.1997 р. по 11.08.1998 р. слюсарем черговим та з ремонту обладнання гірничого, дробильно-збагачувального на РЗФ-1.2.ДФ ПАТ «ІнГЗК» підпадав під дію виробничого пилу, показники котрого перевищували нормативні.

Причиною виникнення професійного захворювання є: загальна вібрація: 114-124дБ при нормативному значенні 107дБ; концентрація пилу з вмістом кремнію діоксину 4.2-11,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 (а.с.10-14).

За приписами ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці», підприємство зобовязане забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці.

При цьому, неможливість встановити конкретних посадових осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів і нормативів, не знімає з відповідача ОСОБА_3 «Інгулецький ГЗК» обовязку виконувати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

Вищевказаним спростовуються доводи апеляційної скарги щодо не встановлення вини відповідача та причинно-наслідкового звязку між працею ОСОБА_2 на ОСОБА_3 «Інгулецький ГЗК» та отриманням ушкодження його здоров'я.

Колегія суддів відхиляє й доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем відповідними доказами факту спричинення йому моральних страждань і втрат немайнового характеру, оскільки факт заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди, у звязку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, що підтверджується медичними документами (а.с.26-39), переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих звязків, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, з вини відповідача ОСОБА_3 «Інгулецький ГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Посилання представника ОСОБА_3 «Інгулецький ГЗК» в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі, усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці на підприємстві відповідача, реалізував право на працю саме в таких умовах, також не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки вказане не впливає на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Також не заслуговують на увагу колегії суддів й доводи апелянта щодо можливості позивача звернутись до Фонду соціального страхування від нещасних випадків, у звязку з чим, звернення позивача з даним позовом до відповідача, на думку останнього, є необґрунтованим.

Так, відповідно до підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «Є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_2 права на відшкодування моральної шкоди 13.05.2013 року, вищезазначені положення ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обовязок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійне захворювання. Тому посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що обовязок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження здоровя покладено на Фонд соціального страхування, а не на підприємство, не ґрунтуються на законі та відхиляються колегією суддів.

Посилання представника ОСОБА_3 «Інгулецький ГЗК» на неврахування судом першої інстанції того, що відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, тобто протиправних дій відносно позивача не вчиняв, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки причини виникнення професійного захворювання позивача та обставини щодо незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці встановлені Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.03.2013 року, складеного комісією з розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання, та затвердженого Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, який міститься у матеріалах справи, відповідачем не оспорюється та є дійсним.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тому доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та є значно завищеним, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються вказаними висновками суду.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не правильно застосовано норми ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, чинній на момент подання позовної заяви, у звязку з чим, невірно визначено розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави, у звязку з чим, в цій частині доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При цьому, стягнення з відповідача розміру судового збору за позовами позивача, якого звільнено від сплати судового збору, свідчить, що розмір судового збору визначається за правилами, встановленими статтею 4 Закону України «Про судовий збір» на момент пред'явлення відповідного позову.

Згідно ставок розміру судового збору, визначених п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року, які діяли на час подання позовної заяви (20.10.2016 року), розмір судового за подання позову немайнового характеру становив 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, тобто 551,20 грн. (1378,00 х 0,4 = 551,20).

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду має бути змінено в частині вирішення питання про визначення розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_3 «Інгулецький ГЗК» на користь держави, зі зменшенням цього розміру з 1600,00 грн. до 551,20 грн.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому в цій частині воно має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2017 року змінити в частині розподілу судових витрат та зменшити розмір судового збору, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави до 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: