Справа № 750/9903/16-ц Провадження № 22-ц/795/867/2017 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Коверзнев В. О. Доповідач - Бечко Є. М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Євстафіїва О.К., Бобрової І.О.,
при секретарі:Нечасному О.Л.
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики від 01 січня 2015 року на загальну суму 1 553 254 грн., а саме: позики у розмірі 1036400 грн., суми 23% річних за користування позикою у розмірі 417151 грн., суми інфляційних нарахувань у розмірі 53136 грн., суми 3% річних у розмірі 26568 грн. та стягнути понесені судові витрати по справі, а саме: судовий збір у розмірі 6890 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на ту обставину, що ОСОБА_8 згідно Договору позики отримав від ОСОБА_7 кошти для добудови власного будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та господарчих споруд на даному маєтку в сумі 800000 грн. (еквівалент 40000 доларів США), що підтверджується відповідною письмовою розпискою за підписами сторін Договору позики. Строк повернення позики встановлений 31 грудня 2015 року, проте умови Договору ОСОБА_8 не виконував та на момент подачі позову кошти не повернув.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_7 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин справи.

Апелянт вважає, що суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 здійснював психологічний тиск на ОСОБА_9 виключно зі слів зацікавлених осіб - самого ОСОБА_9 та його колишньої дружини ОСОБА_10, які взагалі не надали жодних належних доказів щодо здійснення відносно відповідача психологічного тиску - погрози фізичної розправи та пошкодження майна (автомобіля) саме перед підписанням спірного договору позики 01 січня 2015 року та, що не надано доказів щодо наявності у власності ОСОБА_8 даного автомобіля. Загалом, апелянт вважає, що судом вибірково, виключно в бік сприяння доводам сторони відповідача, взято до уваги покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_7 Відкинуті протиріччя та невідповідність в свідченнях відповідача ОСОБА_8 , чим порушено принцип змагальності сторін визначений ст.10 ЦПК України.

На думку ОСОБА_7 наявний в матеріалах справи диск з відеозаписами не може бути доказом у справі, оскільки не доведено його справжність, неможливо встановити обставини виготовлення даних відео файлів. Вважає, що у суду не було жодних підстав робити висновок, що на наданих ОСОБА_8 відео файлах саме 30 січня 2015 року ОСОБА_8 заповнював Договір позики від 01 січня 2015 року та розписку від 01 січня 2015 року, які маються в матеріалах справи.

В той же час, апелянт вважає, що суд неправомірно не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, посилаючись на збіг даних показів з текстом письмової промови представника позивача, адже свідки в основному дали схожі свідчення, але й були деякі відмінності, які пояснювалися тим, що з дня події минуло більше двох років, ніхто в той час не приділяв увагу дрібницям. Крім того, свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що ОСОБА_8 і раніше позичав грошові кошти у ОСОБА_7

Також апелянт звертає увагу, що суд не взяв до уваги і той факт, що Договір позики та розписка від 01 січня 2015 року апріорі не може бути «продовженням» боргового зобов'язання між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 20 грудня 2010 року, адже після отримання грошових коштів ОСОБА_8 видав розписку ОСОБА_7 від 20 грудня 2010 року, а після повернення грошових коштів ОСОБА_7 повернув розписку ОСОБА_8, оригінал якої ОСОБА_8 і надав суду. Оригінал розписки від 01 січня 2015 року ОСОБА_7 надав суду, у ОСОБА_8 даний документ відсутній, що відповідає ч.2 ст.1047 ЦК України. Дані обставини підтверджують той факт, що зобов'язання сторін за Договором позики від 20 грудня 2010 року припинилися виконанням і доводи ОСОБА_8 про його «продовження» не відповідають дійсності. Разом з тим факт відсутності у ОСОБА_8 оригіналу розписки від 01 січня 2015 року підтверджує факт невиконання останнім обов'язку щодо повернення позики за даною розпискою.

Як зазначив апелянт, судом залишено поза увагою ту обставину, що ОСОБА_8 не зміг пояснити чому він не звернувся до правоохоронних органів з заявою щодо вчинення проти нього злочинних дій ОСОБА_7 при підписанні Договору позики 01 січня 2015 року, а добровільно склав і підписав договір позики, розписку і тільки через півтора року звернувся до поліції.

Не ґрунтується на вимогах матеріального права і висновок суду про те, що оскільки грошові кошти ОСОБА_8 за договором позики не отримав, то таким чином Договір є неукладеним. Зокрема, сам ОСОБА_8 не звертався до суду з позовом щодо визнання недійсним Договору позики від 01 січня 2015 року, не оспорював його, а визнаючи договір позики від 01 січня 2015 року неукладеним у зв'язку з його безгрошовістю суд не звернув уваги на проголошену ст.204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, яка може бути спростована не шляхом визнання його судом неукладеним, а за позовом про визнання його недійсним з установлених законом підстав. ОСОБА_8 не заперечує самого факту укладення Договору позики та розписки та власноручного підпису даних документів

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем повністю доведено факт безгрошовості Договору та його підписання саме внаслідок застосування до нього з боку позивача психологічного насильства, що свідчить про неукладеність Договору.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками, оскільки суд першої інстанції дійшов їх при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, обов'язкової умови написання розписки власноручно позичальником, або заповнення договору позики, будь якою стороною, законом не передбачено.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 01 січня 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали Договір позики (а.с.8).

Слід зазначити, що ОСОБА_13 був зазначений як позикодавець, а ОСОБА_7, як позичальник. Проте в судовому засіданні сторони визнали, що дана обставина є лише опискою.

Згідно умов Договору позики позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 800000 грн., зазначивши, що на той час складали еквівалент 40000 доларів США (а.с.8).

За користування коштами ОСОБА_13 зобов'язався сплатити ОСОБА_14 відсотки з розрахунку 23% річних від суми займу за весь час фактичного користування коштами. Відсотки виплачуються при поверненні всієї суми займу в строк 31 грудня 2015 року (що визначено у пункті 2 Договору займу).

Пунктом 5 даного Договору визначено, що розрахунок відбувається в гривнях у відповідності з курсом долару США по ставці НБУ, на день отримання коштів (повернення займу, відсотків, уплати штрафних санкцій). В пункті 7 зазначено, що сторони підтверджують згоду подружжя на укладення даного Договору, а в пункті 8 визначено, що даний Договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі коштів позикодавцем позичальнику, що підтверджується відповідною розпискою.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, розписка позичальника є доказом укладення договору позики, що передбачає фактичне отримання позичальником грошових коштів від позикодавця.

Підтвердженням отримання грошових коштів ОСОБА_13 є його розписка від 01 січня 2015 року, що є невід'ємним додатком до Договору позики (а.с.9). Розписку про отримання грошових коштів по Договору позики крім позичальника та позикодавця було підписано свідками ОСОБА_11 і ОСОБА_12

Як вже було зазначено, згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Даний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст.625 ЦК України, тобто на вимогу кредитора боржник повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлений договором або законом.

Доводи відповідача про те, що гроші за договором позики він не отримував є безпідставними і бездоказовими та спростовуються матеріалами справи, а посилання на відео фіксацію заповнення бланків самого Договору позики та розписки, а також фото пошкодженого автомобіля, вікон, воріт, свідчення свідків - самого відповідача та його колишньої дружини, на підтвердження зазначеного факту, відповідно до ст.1051 ЦК України, не є належними доказами що достовірно підтверджують даний факт.

Оцінюючи докази з приводу їх належності та допустимості, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку, визнавши надані відповідачем фото та відео переконливими доказами у підтвердження обставин, що позивач примушував підписати Договір позики та погрожував відповідачу. Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, бо при оцінці представлених сторонами доказів не було дотримано норми ст.ст.10, 58-60 ЦПК України, чим суд першої інстанції допустив припущення висновків.

Так, надані суду фотографії облитого фарбою автомобіля, напису на воротах гаражу, розбитих вікон не підтверджують, ні що ці речі належать саме ОСОБА_8 ні час зйомки ні обставини їх виникнення. Також не зрозуміло, коли, за яких підстав та яким чином заповнювались бланки Договору позики, розписок.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не скористувався правом підтвердити належними та допустимими доказами дані факти, не представив суду доказів, які свідчили про неправомірні дії щодо складання підроблених документів чи їх недійсності.

Крім того, згідно відповіді СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області, ОСОБА_8 звернувся до поліції з відповідною заявою саме щодо пошкодження його автомобіля марки Рено лише 07 жовтня 2016 року, а з заявою про пошкодження належного йому скла у будинку АДРЕСА_1 - 21 жовтня 2016 року, тобто, на момент заповнення двох примірників Договору і розписки, на який посилається відповідач, що відбулося нібито 30 січня 2015 року, погроз з боку позивача, які супроводжувалися пошкодженням його майна не було, або ж дані факти не підтверджені (а.с.119) і заяви складались не щодо погроз з боку відповідача.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Однак своїм правом ОСОБА_13 не скористався та не довів в суді примусу до підписання Договору позики та Розписки або обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або наявності тяжкої обставини.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи. порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд визнає, що доводи скарги є обґрунтованими, а рішення ухвалено при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими і тому таке рішення слід скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково з таких підстав.

Колегія суддів вважає, що Договір позики між сторонами був укладений у добровільному порядку, підписаний сторонами, що свідчить про те, що сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору і він відповідає волевиявленню сторін. Протилежного ОСОБА_8 не доведено. Даний договір є діючим, оскільки, жодна із сторін не зверталася до суду з позовом про визнання його недійсним.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не виконав умови договору позики, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_7 частково, стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 1036400 грн., 23% річних за користування позикою у розмірі 417151 грн. та 3% річних у розмірі 26568 грн.

Оскільки за змістом ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, в якій отримав, то прив'язання в розписці грошового зобов'язання, отриманого в гривні, до еквіваленту іноземної валюти, не створює наслідків, передбачених ч.2 ст.533 ЦК України щодо повернення в гривні саме грошового еквіваленту іноземної валюти.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року №6-369цс15, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В той же час апеляційний суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних нарахувань у розмірі 53136 грн.

Згідно із частиною другою ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. В той же час, сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовими актами, розрахунок суми позики проводився у доларовому еквіваленті та нема доказів знецінення саме долару.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, що зазначено також в рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012 року. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Відповідно до Договору позики від 01 січня 2015 року, відповідач взяв борг у позивача грошову суму в розмірі 800000 грн., що у доларовому еквіваленті складало 40000 доларів США та зобов'язався повернути борг у такому ж еквіваленті доларів США при діючому курсі на день повернення боргу, отже розмір грошового зобов'язання було підставно визначено в еквіваленті іноземної валюті, а норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

У зв'язку з тим, що договір укладено у гривнях, проте у доларовому еквіваленті, у задоволенні вимоги про стягнення суми інфляційних нарахувань у розмірі 53136 грн. слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з розміру задоволених позовних вимог (96,53%), суму сплаченого судового збору у розмірі 13966 грн. 91 коп. (6890 грн. за розгляд позовної заяви та 7579 грн. за розгляд апеляційної скарги) слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦК України до судових витрат серед іншого належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст.84 Кодексу витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно із Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» витрати на правову допомогу компенсуються за участь особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_5 07 червня 2016 року було укладено Договір про надання правової допомоги (а.с.15). Згідно умов даного договору ОСОБА_7 сплачує ОСОБА_5 гонорар, розмір, порядок обчислення та виплати якого визначаються в Додатку №1, який є невід'ємною частиною Договору.

Згідно Рахунку від 05 жовтня 2016 року (а.с.40), калькуляції гонорару за Договором про надання правової допомоги адвокатом від 07 червня 2016 року (а.с.41), квитанції №21 від 05 жовтня 2016 року та прибуткового касового ордеру №21 ОСОБА_7 сплатив ОСОБА_5 10000 грн. (а.с.42).

Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ.

В статті 1 цього Закону, зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й пов'язана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному зв'язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою.

Таким чином, розрахунок витрат на правову допомогу має бути здійснений наступним чином:

1450 грн. х 40% = 580 грн. (за 1 годину участі в судовому засіданні, станом на момент оплати виконаних робіт адвокатом у 2016 році).

Згідно калькуляції гонорару ОСОБА_5 було затрачено 11 годин або 660 хвилин робочого часу. 580 грн. : 60 хв. х 660 хв. = 6380 грн.

Таким чином, враховуючи реальний час участі представника позивача у судових засіданнях, з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 також слід стягнути 6380 грн. витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п.2, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 березня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 1 036400 (один мільйон тридцять шість тисяч чотириста) гривень позики, 23% річних за користування позикою у сумі 417151 (чотириста сімнадцять тисяч сто п'ятдесят одна) грн., а також 3% річних у розмірі 26568 (двадцять шість тисяч п'ятсот шістдесят вісім) грн., а всього 1 480119 (один мільйон чотириста вісімдесят тисяч сто дев'ятнадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 6 380 (шість тисяч триста вісімдесят) грн. у відшкодування витрат на правову допомогу та 13 966 (тринадцять тисяч дев'ятсот шістдесят шість) грн. 91 коп. у відшкодування сплаченого судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:Судді: