справа № 198/133/17
провадження № 2/0198/77/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року Юрївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Ткаченко Т.О., позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1, його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4, представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Юрївка Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_4, Юрївська районна державна нотаріальна контора, про визнання права на спадщину за заповітом та визнання прав та обовязків спадкоємця щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно та зустрічним позовом Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області до ОСОБА_1, третя особа відділ Держгеокадастру в Юрївському районі Дніпропетровської області, про визнання спадщини відумерлою,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області про визнання права на спадщину за заповітом та визнання прав та обовязків спадкоємця щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 18 листопада 2004 року помер його батько, ОСОБА_6. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,968 га, розташованої на території Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області. Вказане майно належало померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю.

Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем сільської ради 29.10.2004 року, ОСОБА_6 заповів належну йому земельну ділянку позивачу. Оскільки на час відкриття спадщини ОСОБА_6 проживав разом з ОСОБА_1, тому останній вважає, що фактично прийняв спадщину після смерті батька.

21 лютого 2017 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом у вигляді земельної ділянки. Однак, постановою державного нотаріуса Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини.

Таким чином, на даний час позивач не може оформити спадкові права після смерті батька та змушений звернутись до суду з позовом про визнання за ним права на спадщину за заповітом у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,968 га, розташованої на території Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області, яка належала померлому ОСОБА_6, та визнання за ним прав та обовязків спадкоємця щодо державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно.

В свою чергу, Олексіївська сільська рада Юрївського району Дніпропетровської області подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання спадщини у вигляді зазначеної вище земельної ділянки відумерлою, оскільки протягом тривалого часу спадщину ніким зі спадкоємців не прийнято.

28 березня 2017 року до участі у справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за первісним позовом Юрївську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області.

Позивач та його представники в судовому засіданні підтримали вимоги первісного позову, а в задоволенні зустрічного просили відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 підтримала позовні вимоги ОСОБА_1

Представник Олексіївської сільської ради Юрївського району підтримала вимоги зустрічного позову, а в задоволенні первісного просила відмовити за безпідставністю.

Представники третіх осіб Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та відділу Держгеокадастру в Юрївському районі Дніпропетровської області в судові засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про слухання справи за відсутності представника не надали.

При цьому державний нотаріус Юрївської державної нотаріальної контори в письмових поясненнях на адресу суду повідомив, що дійсно 16.02.2017 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою щодо оформлення спадщини після смерті батька ОСОБА_6, однак в звязку з пропуском спадкоємцем шестимісячного строку для прийняття спадщини позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Разом з тим, заявнику було розяснено порядок прийняття спадщини, а також інші підстави, які б свідчили про її прийняття, а саме положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України (спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї).

Вислухавши пояснення сторін та показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Встановлено, що 18 листопада 2004 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 574780, виданим виконкомом Олексіївської сільради Юрївського району Дніпропетровської області 18.11.2004 року (а.с. 13).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 6,968 га, розташованої на території Олексіївської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 105834, виданого 07.11.2002 року Юр'ївською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5900 (а.с. 12).

Згідно зі ст.ст. 1217, 1233, 1258, 1261 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

29 жовтня 2004 року померлим ОСОБА_6 складено заповіт, посвідчений Олексіївською сільською радою Юрївського району Дніпропетровської області за реєстровим № 91, за яким він заповідав все майно, що буде належати йому на день смерті, ОСОБА_1 (а.с. 9).

Третя особа у справі дочка спадкодавця ОСОБА_4 не зверталась з заявою про прийняття спадщини до органів нотаріату, а під час судового розгляду повідомила, що ніколи не мала наміру оформлювати право на спадщину після смерті батька, оскільки за волею останнього земельна ділянка заповідана її брату.

Отже, ОСОБА_1 являється єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті свого батька.

Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України обовязковою умовою реалізації спадкових прав спадкоємцем, який не проживав постійно разом зі спадкодавцем, є подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

Місце проживання позивача з 1992 року зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Як виходить з рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 09.02.2010 року, позивач звертався до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в 2008 році, однак нотаріусом йому відмовлено у вчиненні нотаріальних дій в звязку з пропуском строку для прийняття спадщини. Вказаним рішенням суду ОСОБА_1 також відмовлено в задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 через відсутність поважних причин для пропуску встановленого законом строку (а.с. 33-35).

В 2011 році ОСОБА_1 знову звернувся до суду з аналогічним позовом, який ухвалою Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 23.05.2011 року залишено без розгляду за заявою позивача (а.с. 36).

Тобто, протягом декількох років позивач намагався оформити свої спадкові права на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки, що залишилась після смерті ОСОБА_6, однак з 2004 по 2017 роки жодного разу не заявляв ні органам нотаріату, ні суду про постійне проживання разом з померлим на момент смерті.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини визначається залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Відповідно до частини 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, спадкоємцю, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не потрібно вчиняти жодних юридичних дій для її прийняття сам факт його постійного проживання і віднесення до числа спадкоємців є достатнім для виникнення юридичних наслідків у формі прийняття спадщини.

Цей факт, що за загальним правилом перевіряється нотаріусом, є підтвердженням прийняття спадщини і, будучи доведеним спадкоємцем належними документами, є підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на момент смерті не підтверджено відповідними документами, у звязку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись до суду з відповідним позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна).

За довідками, виданими виконавчим комітетом Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області в 2004, 2014 та 2017 роках, ОСОБА_1 проживав разом з батьком ОСОБА_7 на момент його смерті за адресою: Дніпропетровська область, с. Федорівське, вул. Миру, 6. Також за вказаною адресою була зареєстрована, але не проживала, дружина померлого ОСОБА_8 (а.с. 11, 32, 74).

Крім того, посилаючись на рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 09.02.2010 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6, позивач в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України вважає таким, що не підлягає доказуванню, факт спільного постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті, оскільки в мотивувальній частині вказаного рішення суду цей факт вже встановлений (а.с. 106-110).

16 лютого 2017 року позивач звернувся до Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на п. 3.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 1 ст. 1272 ЦК України, через пропуск ним як спадкоємцем строку для прийняття спадщини, про що свідчить постанова державного нотаріуса за вихідним № 99/02-31 від 20.02.2017 року (а.с. 8).

Необхідно зазначити, що доказів подання державному нотаріусу документів (вказаних вище довідок виконкому Олексіївської сільради та рішення Юрївського районного суду) на підтвердження постійного проживання з ОСОБА_6 на момент смерті останнього матеріали справи не містять. Навпаки, судячи з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та письмових пояснень Юрївської державної нотаріальної контори, нотаріусом прийнято рішення лише на підставі копії свідоцтва про народження позивача, копії заповіту та копії свідоцтва про смерть батька (а.с. 8, 115).

Частина 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» надає право нотаріусу відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, а також якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Отже, постанова державного нотаріуса Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року є такою, що відповідає вимогам нормативних актів.

Також позивачем взагалі не обґрунтовано обрання такого способу захисту своїх прав як визнання права на спадщину, адже підстави та умови, за яких виникає право на спадщину, визначені положеннями книги 6 «Спадкове право» ЦК України. Так, момент виникнення прав на спадщину в спадкоємців пов'язаний із наявністю юридичних фактів (юридичні факти спадкування за законом та юридичні факти спадкування за заповітом), які є свого роду передумовами виникнення права на спадкування, що закріплюються в своїй сукупності на момент відкриття спадщини. Наявність юридичних фактів на момент відкриття спадщини необхідна задля того, щоб можна було достовірно встановити хто є спадкоємцем померлого.

Тобто, право на спадщину виникає в силу закону, а суд лише може встановити факти, від яких залежить виникнення права, однак позивач не просив суд встановити жодного юридичного факту, від якого залежить його право на спадщину.

Одночасно щодо тверджень позивача про постійне проживання разом з померлим на час відкриття спадщини, суд зазначає таке.

Для встановлення ознак, за якими постійне проживання особи відрізняється від її тимчасового перебування в конкретному населеному пункті, суд вважає необхідним звернутись до відповідних нормативних актів в редакції, що діяла на момент смерті ОСОБА_6, тобто станом на 2004 рік.

Згідно зі ст. 29 ЦК України (в редакції за період з 16.01.03 року по 02.09.2014 рік) місцем проживання фізичної особи визнавались житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до абзацу 5 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року

N 1382-IV (в редакції за період з 11.12.03 року по 02.09.2014 рік) місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Аналіз положень ст. 29 ЦК України та ст. ст. 3, 6, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свідчить, що постійним місцем проживання особи вважалось розташоване на території конкретної адміністративно-територіальної одиниці житлове приміщення, в якому особа проживає понад 6 місяців протягом року.

Допитані під час судового розгляду як свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 показали, що приблизно наприкінці вересня на початку жовтня 2004 року ОСОБА_1 в звязку з тяжкою хворобою його матері ОСОБА_8 перевіз останню для лікування та догляду з с. Федорівське Юрївського району Дніпропетровської області до м. Павлоград Дніпропетровської області, де позивач проживав разом зі своєю родиною. При цьому, ОСОБА_1 був змушений, не залишаючи свого постійного місця роботи в м. Павлоград, через похилий вік та незадовільний стан здоровя свого батька, який залишився проживати в с. Федорівське, здійснювати за ним догляд до моменту смерті ОСОБА_6 18 листопада 2004 року та здійснив його поховання.

Водночас, разом з поданням цього позову 21 лютого 2017 року ОСОБА_1 до Юрївського районного суду Дніпропетровської області подано іншу позовну заяву про визнання права на спадщину за законом та визнання прав та обовязків спадкоємця щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно після смерті його матері ОСОБА_8, яка померла 09 грудня 2004 року, тобто лише через три тижні після свого чоловіка ОСОБА_6 До того ж, обставинами для обґрунтування позовних вимог зазначено постійне проживання позивача з матірю в іншому населеному пункті м. Павлоград Дніпропетровської області (а.с. 101-104).

Підсумовуючи, з огляду на наведені норми законодавства, період проживання (2 місяці до моменту смерті спадкодавця), обставини справи, подані сторонами документи та показання свідків, суд вважає, що проживання ОСОБА_1 разом з батьком за адресою: Дніпропетровська область, с. Федорівське, вул. Миру, 6, носило характер вимушеного, тимчасового. Крім того, неможливо постійно проживати в різних населених пунктах одночасно.

В іншій частині позовних вимог визнання прав та обовязків спадкоємця щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку, то за нормами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 2, 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державній реєстрації підлягають права на нерухоме майно, які виникли в звязку зі спадкуванням на підставі відповідних правовстановлюючих документів, в тому числі свідоцтва про право на спадщину або рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно.

Як зазначено самим позивачем та встановлено судом, на момент смерті ОСОБА_6 належало право власності на нерухоме майно земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,968 га. Законодавством, що діяло на час набуття померлим права власності, не передбачалась обовязкова державна реєстрація права власності на земельні ділянки як речового права.

Отже, до складу спадщини після смерті спадкодавця увійшло саме право власності на нерухоме майно, а не майнові права та обовязки щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Враховуючи все викладене вище, оцінивши письмові докази та показання свідків, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що в нотаріальному порядку розглянуто документи, які на думку позивача підтверджують його постійне проживання з померлим ОСОБА_6, та на підставі цього прийнято відповідне рішення нотаріусом, а під час судового розгляду не доведено, що проживання спадкоємця з батьком носило постійний, невимушений обєктивними обставинами характер.

В той же час, вирішуючи зустрічні позовні вимоги про визнання спадщини у вигляді належної померлому ОСОБА_7 земельної ділянки відумерлою, суд вважає їх передчасними.

Так, згідно зі ст. 1277 Цивільного кодексу України суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.

Як правильно зазначає в своєму позові Олексіївська сільрада, вирішальним моментом при розгляді справ про визнання спадщини відумерлою є не сама по собі наявність будь-якого спадкоємця за заповітом чи за законом, а реалізація таким спадкоємцем права на прийняття спадщини.

Втім, обставини справи свідчать про те, що спадкоємець за заповітом саме намагається реалізувати своє право на прийняття спадщини, в звязку з чим і виник спір між ОСОБА_1 та Олексіївською сільрадою Юрївського району, тому на теперішній час відсутні підстави для визнання спадщини відумерлою, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

При цьому, виходячи з буквального тлумачення положень п. 151 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що органи місцевого самоврядування не звільнені від сплати судового збору за подання позовних заяв про визнання спадщини відумерлою, адже вказана норма не містить вказівки на вид судочинства (позовне чи непозовне), в якому можуть заявлятись такого роду вимоги.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 59, 60, 209, 212-215, 218, 294ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області про визнання права на спадщину за заповітом та визнання прав та обовязків спадкоємця щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог Олексіївської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Юрївський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.О.Гайдар