АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/5123/15-ц Головуючий у 1-й інстанції - Даниленко В.В.
№ апеляційного провадження 22-ц/796/4733/2017 Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» - Смілик Тетяни Миколаївни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року у позові Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» - Смілик Тетяна Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу.

Представник відповідачів проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 10 700,77 доларів США, а також пені у розмірі 1 928 521,33 грн., 3% річних у розмірі 9 903,10 грн. та інфляційних витрат у розмірі 4 106,82 грн.

Посилається на те, що відповідно до умов укладеного між позивачем та ОСОБА_2 кредитного договору, ОСОБА_2 зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші передбачені договором платежі. В якості забезпечення виконання ним своїх зобов'язань за умовами кредитного договору, між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Однак, відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, у зв'язку з чим за ними утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути з урахуванням нарахованої пені, 3% річних та інфляційних витрат.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 07 серпня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №77.1/АК-01480.08.2, відповідно до п. п. 1.1-1.6 якого, позивач відкриває відповідачу не відновлювальну кредитну лінію на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, на загальну суму 15 243,96 доларів США на строк користування до 07 серпня 2015 року включно, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити відсотки у розмірі 7,70 % річних. А згідно з п. 3.1 цього договору погашення кредиту та оплата відсотків за його користування здійснюється щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця у розмірі 181,00 доларів США.

07 серпня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 укладений договір поруки №77.1/АК-01480.08.2-3/П, за умовами якого поручитель - ОСОБА_3 поручається перед позивачем за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань за кредитним договором №77.1/АК-01480.08.2 від 07.08.2008 року. Пунктом 1.3 цього договору встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі на тих же умовах та в ті ж строки, що і позичальник.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов′язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов′язується повернути кредит та сплатити проценти, а відповідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 06.02.2015 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 10 700,77 доларів США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту у сумі 8 461,83 доларів США, відсоткам за користування ним у розмірі 2 238,94 доларів США, а також пеня у розмірі 1 928 521,33 грн., 3% річних у розмірі 9 903,10 грн. та інфляційних витрат у розмірі 4 106,82 грн.

Сторони обумовили як строк дії договору з кінцевим терміном повернення грошових коштів, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка може неминуче настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що відповідач допустив неналежне виконання своїх обов'язків, передбачених пп. 3.1.1 - 3.1.4 кредитного договору, оскільки з 11.03.2010 року (останній платіж здійснений 10.03.2010 року) не сплатив кредит та проценти за його користування відповідно до умов договору. Протягом наступних 30 календарних днів (тобто до 10 квітня 2010 року включно) позичальник також не виконав обов'язок за договором.

Пунктом 5.2 кредитного договору сторони обумовили, що у разі недотримання позичальником умов договору банк має право вимагати в односторонньому порядку дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору.

На виконання вимог п. 5.2. кредитного договору, банком 19.08.2010 року на адресу позичальника було направлено лист-вимогу за №2010-279339-А/10.4. щодо погашення наявної заборгованості за кредитним договором протягом трьох робочих днів з дня отримання зазначеної претензії. Дана претензія отримана ОСОБА_2 особисто 23 серпня 2010 року.

Таким чином, відповідно до п. 5.2 договору обов'язок відповідача погасити кредит у повному обсязі, сплатити нараховані проценти та штрафні санкції настав через три дні з моменту отримання листа-претензії, тобто 26 серпня 2010 року, проте, не був виконаний, а тому саме з 27 серпня 2010 року, з наступного дня порушення боржником зобов'язання за кредитним договором, банк мав право захищати свої порушені права у визначеному законом порядку.

Однак з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся лише 13 березня 2015 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено, відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки, умовами договору (графіком погашення заборгованості), встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а, відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13.

Таким чином, враховуючи те, що за умовами кредитного договору повинно здійснюватися позичальником погашення заборгованостішляхом внесення обов'язкового мінімального платежу щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

У зв'язку з тим, що останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 10 березня 2010 року, право на позов про стягнення недоплачених сум за договором, з урахуванням умов п. 5.2, виникло у позивача 27 серпня 2010 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов вірного висновку, що позивач звернувшись до суду з даним позовом лише 13 березня 2015 року пропустив строк позовної давності, обумовлений ст. 257 ЦК України.

Крім того, позивач не звертався до суду із будь-якими заявами з приводу поновлення пропущеного строку позовної давності та будь-яких доказів поважності пропуску строку позовної давності до матеріалів справи не надав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що за умовами п.1.1,3.1.2 кредитного договору від 07.08.2008 року кінцевий строк повного погашення заборгованості по кредиту визначено 07.08.2015 року, а тому строк позовної давності про солідарне стягнення кредитної заборгованості на день подачі позову до суду не сплив, колегія суддів не приймає до уваги.

Пунктом 5.2 кредитного договору сторони обумовили, що у разі недотримання позичальником умов договору банк має право вимагати в односторонньому порядку дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору.

19.08.2010 року на адресу позичальника було направлено лист-вимогу за №2010-279339-А/10.4. щодо погашення наявної заборгованості за кредитним договором протягом трьох робочих днів з дня отримання зазначеної претензії.

Дана претензія отримана ОСОБА_2 23 серпня 2010 року, проте зобов'язання по сплаті нарахованих обов'язкових платежів за кредитним договором до 26 серпня 2010 року відповідачем виконані не були.

З урахуванням положень ч.1 ст.261 ЦК України, саме з 27 серпня 2010 року у позивача виникло право захищати свої порушені права у визначеному законом порядку, проте, з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості банк звернувся лише 13 березня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачами в суді першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності, а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості з позичальника немає, що вірно встановлено судом.

Щодо відповідальності поручителя, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки, у випадку не виконання позичальником своїх зобов'язань за платежами, що передбачені кредитним договором, поручитель на підставі письмового повідомлення позичальника або банку, не пізніше наступного робочого дня після одержання такого письмового повідомлення, погашає за рахунок власних коштів на рахунок банку в повному обсязі заборгованість за позичальника за кредитним договором.

За умовами п.2.2 договору поруки відповідальність поручителя наступає з наступною дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до п. 4.1. договору поруки, цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Однак, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4. ст. 559 ЦК України, тому застосуванню підлягають норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Строк дії поруки, зазначений у ч. 4 ст. 559 ЦК України не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 559 ЦКУкраїни вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки. Тобто, впродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК України або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 10 березня 2010 року, з позовом до суду позивач звернувся лише 13 березня 2015 року.

Враховуючи вищевикладене та положення ч.4 ст.559 ЦК України, підстави для стягнення кредитних коштів з поручителя відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» - Смілик Тетяни Миколаївни - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді