печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Батрин О.В.

при секретарі Мотрич В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання шлюбного договору повністю недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання шлюбного договору, укладеного сторонами 17 грудня 2013 року повністю недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що чинним сімейним законодавством передбачено укладення шлюбного договору лише подружжям. Оскільки шлюбний договір укладено представниками подружжя - сторін, то такий договір підлягає визнанню недійсним. Крім того, при укладенні шлюбного договору не було нотаріусом встановлено дійсних намірів подружжя, не було залучено перекладача, хоча позивач майже не розуміє української мови. У шлюбному договір не визначено конкретне майно кожного з подружжя, не зазначені правовстановлюючих документів на нього та вказаний шлюбний договір не враховує майнові та житлові права неповнолітньої дитини подружжя, в ньому не відображені права та обов'язки, обсяг коштів по утриманню одного з подружжя під час шлюбу та після його розірвання. Також позивач вказує, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки шлюбний договір він не отримував, а про його існування дізнався на початку червня 2016 року, у зв'язку з чим дублікат договору представник отримав 29 грудня 2016 року.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення. Вказала, що чинним законодавством не передбачено, що шлюбний договір повинен укладатись лише подружжям. Подружжя ОСОБА_4 скористалось своїм правом на укладення шлюбного договору через своїх представників, що відповідає положенням ЦК України, тому підстав для визнання його недійсним немає. Інші доводи позивача щодо визнання шлюбного договору недійсним є безпідставними, оскільки у шлюбному договорі відповідно до положень Сімейного кодексу України може вказуватись конкретне майно кожного з подружжя, правовстановлюючі документів на нього, майнові та житлові права неповнолітньої дитини подружжя, права та обов'язки, обсяг коштів по утриманню одного з подружжя під час шлюбу та після його розірвання. Враховуючи, що позивач надав згоду на укладення шлюбного договору через представника шляхом посвідчення довіреності, то йому добре було відомо про наявність такого договору, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 92 Сімейного кодексу України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Судом встановлено, що 17 грудня 2013 року подружжя ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 та ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_6 уклали шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М., реєстровий номер 1568.

Виходячи зі змісту ст. 92 Сімейного кодексу України шлюбний договір має подвійну (цивільно-сімейну) правову природу та містить елементи міжгалузевого договору, оскільки не виходить зі сфери цивільно-правового регулювання та повинен відповідати таким вимогам цивільного законодавства, як дієздатність його сторін, вільне волевиявлення, відповідність закону та дотримання встановленої форми. Його належність до сфери сімейного права проявляється в особливостях суб'єктного складу цього договору, а також у визначенні його сторонами своїх прав та обов'язків як подружжя (майбутнього подружжя).

У зв'язку з цим, шлюбний договір слід розглядати як цивільно-правовий договір лише в тій частині, у якій він регулює відносини, що становлять предмет цивільного права, тобто визначає права та обов'язки подружжя щодо управління та розпорядження подружнім майном, встановлює правила розподілу майна у випадку розірвання шлюбу, іншими словами урегульовує правовідносини власності подружжя. У тій частині, де шлюбний договір визначає сімейні правовідносини (аліментні, особисті, чи видозмінює законний, чи встановлює договірний режим майна подружжя), він не може вважатися цивільно-правовим договором.

Залежно від правової природи шлюбного договору вирішується питання про застосування до шлюбного договору норм цивільного законодавства. При визначенні в шлюбному договорі правовідносин власності подружжя норми цивільного і сімейного законодавства України співвідносяться як загальні та спеціальні. У тій частині, де шлюбний договір визначає сімейні правовідносини, слід використовувати принцип субсидіарного застосування норм цивільного законодавства.

Шлюбний договір, на відміну від більшості інших правочинів майнового характеру, нерозривно пов'язаний з особою його учасника. Як наслідок, він не може бути укладений за участю законного представника або за дорученням, що пояснює особистий характер шлюбного договору, який визначається його спеціальним суб'єктним складом. З цих міркувань відносно шлюбного договору не допускається також заміна сторони в договорі (уступлення вимоги або переведення боргу). Дружина або чоловік не можуть передати свої права й обов'язки за договором третім особам.

Отже вказаний шлюбний договір, що укладений подружжям через своїх представників, укладений всупереч положенням ст. 92 Сімейного кодексу України та ч. 2 ст. 238 ЦК України, відповідно до якої представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

З урахуванням наведеного, шлюбний договір є оспорюваним правочином та може бути визнаний недійсним з підстав порушення положень ч. 2 ст. 203, ч. 2 ст. 238 ЦК України та ст. 92 Сімейного кодексу України як такий, що укладений особами без необхідного обсягу цивільної дієздатності.

При цьому суд відхиляє доводи позивача, що він не володіє українською мовою, у зв'язку з чим не розумів значення довіреності, котру видавав на ім'я ОСОБА_5 на представництво його інтересів щодо укладення шлюбного договору з ОСОБА_4, оскільки такі доводи знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Твердження позивача, що у шлюбному договору не визначено конкретне майно кожного з подружжя, правовстановлюючих документів на нього та вказаний шлюбний договір не враховує майнові та житлові права неповнолітньої дитини подружжя, не відображені права та обов'язки, обсяг коштів по утриманню одного з подружжя під час шлюбу та після його розірвання не є підставою для визнання вказаного договору недійним, оскільки спростовується положеннями ст. 93, 97-99 Сімейного кодексу України, відповідно до яких вказані положення можуть, а не повинні регулюватися шлюбним договором,

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи оспорюваний шлюбний договір було укладено 17 грудня 2016 року, а до суду позивач звернувся з позовом про визнання його недійсним лише 23 лютого 2017 року тобто після спливу строку позовної давності, визначеного ч. 1 ст. 257 ЦК України (3 років).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі 6-75цс15 перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-152цс14 для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Враховуючи, що позивач 29 листопада 2013 року видав довіреність ОСОБА_5 на представництво його інтересів щодо укладення шлюбного договору з ОСОБА_4, тим самим він і був обізнаний про укладений від його імені шлюбного договору.

У зв'язку з цим доводи позивача про те, що йому не було відомо про укладений договір та стало відомо лише у червні 2016 року, у зв'язку з чим представником отримано дублікат договору, та строк позовної давності починає обчислюватись з 29 грудня 2016 року суд відхиляє.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки представником відповідача надано заяву про застосування строку позовної давності до винесення судом рішення, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу відповідачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 203, 215, 238, 261, 267 ЦК України, ст. 92 Сімейного кодексу України та ст. 10, 57, 60, 209, 88, 84, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання шлюбного договору повністю недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене через Печерський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В.Батрин