Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісній власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_9, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісній власності, який в липні 2015 року уточнила та просила встановити факт проживання однією сім'єю її, ОСОБА_4, із ОСОБА_10 з липня 1989 року до 02 вересня 2005 року; визнати спільною сумісною власністю їїта ОСОБА_10 будинок АДРЕСА_1 та садовий будинок АДРЕСА_2, як майно, придбане спільно в період проживання однією сім'єю з ОСОБА_10; визнати за нею право власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_5 на її користь вартість Ѕ частини садового будинку АДРЕСА_2 в сумі 404 900 грн, в порядку поділу майна, придбаного спільно в період проживання однією сім'єю з ОСОБА_10

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 народила дитину ОСОБА_11, батьківство відносно якої ОСОБА_10 визнав, вважав її своєю донькою та записаний батьком у свідоцтві про народження.

02 вересня 2005 року ОСОБА_10 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2007 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 за ініціативою позивача був розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер, після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та на земельну ділянку загальною площею 0,287 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,037 га), розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на території Новоолександрівської сільської ради. Заповітів ОСОБА_10 не складав.

Після смерті ОСОБА_10 у встановлений чинним законодавством України шестимісячний термін з моменту смерті спадкодавця - 03 серпня 2011 року, ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. із заявою про прийняття спадщини за законом та, посилаючись на те, що вона разом із спадкодавцем будували спадковий будинок, знаходячись в фактичних шлюбних відносинах протягом 20-ти років, просила видати на її ім'я свідоцтво про право власності на Ѕ частини спадкового майна згідно зі ст. 60 СК України, як набутого ними за час шлюбних відносин, зазначаючи, що ці факти будуть доведені в судовому порядку. Крім позивача, того ж дня до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулася донька спадкодавця ОСОБА_11; 04 жовтня 2011 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернувся син спадкодавця ОСОБА_5

Як убачається із матеріалів спадкової справи № 6/2011, відкритої 03 серпня 2011 року, 19 жовтня 2011 року ОСОБА_4 подала нотаріусу заяву про відкликання її заяви про прийняття спадщини, поданої 03 серпня 2011 року, зазначаючи, що буде вирішувати свої права в судовому порядку.

Крім вищевказаних спадкоємців, в межах терміну, продовженого рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2012 року, до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернувся син спадкодавця ОСОБА_6

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що 30 жовтня 1997 року прийнято рішення виконкому Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 111/779 про передачу земельної ділянки у приватну власність і користування та 02 лютого 1998 року виданий державний акт на право приватної власності на землю на ім'я ОСОБА_10, цільове призначення земельної ділянки, площею 0,287 га, яка розташована в АДРЕСА_1 Новоолександрівської сільської ради - для будівництва та обслуговування житлового будинку. 25 січня 2000 року на підставі розпорядження (рішення) виконкому Новоолександрівської сільської Ради від 16 грудня 1999 року № 128/8, на ім'я ОСОБА_10 видано свідоцтво на право власності на житловий будинок (домоволодіння), яке було зареєстровано в КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстровій книзі № 3 від 25 січня 2000 року за реєстровим № 598.

10 жовтня 2001 року прийнято рішення виконкому Новокостянтинівської сільської Ради народних депутатів Запорізької області № 37 про передачу земельної ділянки площею 0,06 га, яка розташована по АДРЕСА_2 - для ведення індивідуального садівництва у приватну власність і користування та 01 грудня 2001 року виданий державний акт на право приватної власності на землю на ім'я відповідача ОСОБА_5 Після завершення будівництва будинку готельного типу право власності на садовий будинок було оформлено на ім'я відповідача ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30 січня 2007 року, який на момент розгляду справи розпорядився своїм майном на власний розсуд.

Спірне майно на час виникнення спірних правовідносин не належало відповідачу ОСОБА_5 ні на праві власності, ні на праві володіння чи користування, ні на іншому речовому праві.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з їх недоведеності, оскільки при судовому розгляді справи позивачем не надано достатніх та беззаперечних доказів на обґрунтування своїх вимог, а саме: наявності спірного майна у відповідача.

Щодо позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд зазначав наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин між позивачем та спадкодавцем, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Оскільки позивач посилалася на набуття спірного майна у період з 1997 року, то виходячи зі змісту наведеної норми права і з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вона зобов'язана була довести, надавши докази, відповідно до положень ст. ст. 58, 59 ЦПК України, що спільна сумісна власність членів сім'ї (її та спадкодавця) земельні ділянки, житловий будинок, створені за рахунок спільної праці та їх трудової участі. Разом із тим жодних доказів на підтвердження цьго відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем надано не було.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

О.В.Кадєтова