УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: гаражно-будівельний кооператив «Космос-66», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Тетяна Володимирівна, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на частину гаражного боксу, визнання частково недійсним договору дарування частини гаражного боксу, визнання частково недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, визнання права на спадщину за законом на частину гаражного боксу та частину легкового автомобіля, стягнення грошової компенсації за частки в спадковому майні за касаційною скаргою ОСОБА_7, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, уточнивши який зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько - ОСОБА_8, після його смерті відкрилась спадщина на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; садове будинковолодіння АДРЕСА_2 і легковий автомобіль марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. З 2003 року ОСОБА_8 перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_7, а з 9 березня 2007 року у офіційно зареєстрованому шлюбі з останньою. Відповідач відмовилась щодо розподілу спадкового майна, на підставі договору дарування здійснила відчуження гаражного боксу АДРЕСА_3 а також легкового автомобіля марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на користь своєї доньки ОСОБА_5, тому позивач просила суд визнати частково недійсним свідоцтво про право власності (на ј частки) гаражного боксу АДРЕСА_3, від 18 квітня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_7; визнати частково недійсним договір дарування (на ј частки) гаражного боксу АДРЕСА_3 від 18 квітня 2005 року, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_9; визнати частково недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (на ј частки) легкового автомобіля марки «ВАЗ-21114», 2006 року, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого в 2006 році на ім'я ОСОБА_7; визнати частково недійсним свідоцтво НОМЕР_3 від 27 липня 2013 року про реєстрацію транспортного засобу (на ј частки) - легкового автомобіля ВАЗ-21114, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_5; визнати за нею право на спадщину за законом на ј частку гаражного боксу АДРЕСА_3, вартість якої складає 37 968 грн 50 коп.; визнати за нею право на спадщину за законом на ј частку на легковий автомобіль марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартість якої становить 12 953 грн 80 коп.; стягнути з відповідачів в рівних частках на її користь грошову компенсацію вартості за належні частки у гаражному боксі АДРЕСА_3 в розмірі 37 968 грн 50 коп та легковому автомобілі марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, в розмірі 12 953 грн 80 коп., а всього 50 922 грн 30 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року позов задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на ј частки гаражного АДРЕСА_3 від 18 квітня 2005 року, виданого на ім'я ОСОБА_7 від 8 квітня 2005 року. Визнано частково недійсним договір дарування в частині ј частки гаражного боксу АДРЕСА_3 укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 від 16 жовтня 2013 року. Визнано частково недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в частині ј частки на легковий автомобіль марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого в 2006 році на ім'я ОСОБА_7 Визнано частково недійсним свідоцтво НОМЕР_3 від 27 липня 2013 року про реєстрацію транспортного засобу в частині ј частки на легковий автомобіль марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_3 право на спадщину за законом на ј частку гаражного боксу АДРЕСА_3 вартість якої складає 37 968 грн 50 коп. Визнано за ОСОБА_3 право на спадщину за законом в частині ј частки на легковий автомобіль марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартість якої становить 12 953 грн 80 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 і ОСОБА_5 в рівних частках на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості за належні їй частки в спадковому майні: за ј частку гаражного боксу АДРЕСА_3 в розмірі 39 395 грн 46 коп., та в частині ј частки за легковий автомобіль марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, в розмірі 12 953 грн 80 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року в частині визнання недійсним укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 16 жовтня 2013 року договору дарування в частині 1/4 частини гаражного боксу АДРЕСА_3 солідарного стягнення в рівних частинах з ОСОБА_7 і ОСОБА_5 грошової компенсації вартості часток спірного майна та судових витрат змінено, виключено з мотивувальної частини рішення висновку про зловмисне відчуження спірного спадкового майна ОСОБА_7 у зв'язку із чим резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції: позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на 1/4 частини гаражного боксу АДРЕСА_3 від 18 квітня 2005 року, виданого на ім'я ОСОБА_7 Визнано частково недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в частині 1/4 частини на легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, д. н. з. НОМЕР_1, зареєстрованого в 2006 році на ім'я ОСОБА_10 Визнано за ОСОБА_3 право на спадщину за законом на 1/4 частини гаражного боксу АДРЕСА_3, вартість якої складає 37 968 грн 50 коп. Визнано за ОСОБА_3 право на спадщину за законом в частині 1/4 частини на легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 вартість якої становить12 953 грн 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості за належні їй частки в спадковому майні: за 1/4 частини гаражного боксу АДРЕСА_3 в розмірі 37 968 грн 50 коп. та в частині 1/4 частини за легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, в розмірі 12 953 грн 80 коп., а всього - 50 922 грн 30 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив із того, що набуття спірного гаражного боксу та автомобіля у 2005 році та у 2006 році відбулося під час проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу, а тому дійшов до висновку про належність майна їм на праві спільної сумісної власності. Позивач як спадкоємець після смерті ОСОБА_8 має право на ј часку спірного майна, яке ОСОБА_7 незаконно відчужила без її згоди як співвласника.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду, змінивши рішення в частині підстав визнання недійсними правочинів та виклавши резолютивну частину в новій редакції.

Проте з висновком апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом установлено, що з 1997 року ОСОБА_8 перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7, а з 9 березня 2007 року офіційно у зареєстрованому шлюбі з останньою.

12 квітня 2005 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на гаражний бокс АДРЕСА_3

За свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу легковий автомобіль марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, у 2006 році був зареєстрований на ім'я ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер, ОСОБА_3 (донька померлого) та ОСОБА_7, як спадкоємці першої черги за законом, заявили про прийняття спадщини.

Так, предметом заявленого позову є визнання спірного майна набутим за час спільного проживання спадкоємця та ОСОБА_7, як спільної сумісної власності, визнання права на частину спадкового майна та стягнення грошової компенсації за належну частку.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене письмовим договором між ними.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу («Право спільної сумісної власності подружжя»).

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Оскільки за життя ОСОБА_8 спірне майно не було визнано у встановленому законом порядку спільною сумісною власністю останнього та ОСОБА_7 і як таке, що придбано за спільні кошти подружжя, не визначено частки у майні, після смерті особи визнання права власності на майно регулюється з урахуванням книги 6 ЦК України щодо спадкового права, а оскільки ОСОБА_8 заповіт не залишив, спадкування здійснюється на підставі глави 86 ЦК України - за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Визнаючи за позивачем право власності на ј частину спірного гаражного боксу та автомобіля, апеляційний суд виходив із того, що спільне майно придбано за спільні кошти ОСОБА_8 та ОСОБА_7, при цьому не з'ясував, чи є джерелом набуття зазначеного майна спільні кошти або спільна праця подружжя, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позивача щодо купівлі спірного майна за спільні кошти, що залишилося поза увагою суду.

Не встановивши правовий режим спірного майна (спільна сумісна власність чи особисте майно), апеляційний суд дійшов передчасного висновку про можливість компенсації вартості частки у спадковому майні.

Судом також установлено, що 16 жовтня 2013 року ОСОБА_7 подарувала гаражний АДРЕСА_3 та автомобіль марки «ВАЗ-21114, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 на користь своєї доньки ОСОБА_5

Без правильного з'ясування правого режиму спірного майна, передчасними є висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8 здійснила відчуження спірного майна ОСОБА_5, чим порушила права позивача як спадкоємця першої черги за законом після смерті ОСОБА_8

Ураховуючи те, що фактичні обставини в зазначеній частині, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вимоги позивача про скасування та визнання недійсним правовстановлюючих документів на спірне майно є похідними та залежать від вирішення позовних вимог про правомірність набуття позивачем права власності на вищевказане майно, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в повній мірі з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович