АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/938/16Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/789/1384/17 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2017 року м. Тернопіль

Колегія суддів суду апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Коваль О.І.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1, відповідача

ОСОБА_2 та його представника адвоката Суп М.Б.; третьої особи фізичної особи-підприємця ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 595/938/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року, ухваленого суддею Содоморою Р.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третіх осіб: Стінківської сільської ради, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 та третіх осіб: Стінківської сільської ради, фізичної особи- підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, мотивуючи тим, що під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 було неправильно обстежено межі земельних ділянок, крім того, позивач, як суміжний землекористувач, не підписував акт визначення та погодження на місцевості зовнішніх меж земельних ділянок.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третіх осіб: Стінківської сільської ради, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою; визнати державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, видані ОСОБА_2, недійсними та скасувати їх реєстрацію.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, вказує, що судом при ухваленні рішення, не взято до уваги висновок експерта, відповідно до якого площа земельної ділянки ОСОБА_1 зменшена на 36,81 кв.м. внаслідок невідповідності державних актів ОСОБА_2 Зазначає, що суд першої інстанції також не взяв до уваги висновок фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, який зазначив, що відповідно до промірів визначених по фактичних межах між межами земельних ділянок гр.ОСОБА_1 та гр.ОСОБА_2 становить 1,56 м. Наголошує, що трактування суду про те, що межових знаків розмежування земельної ділянки ОСОБА_1 не виявлено, оскільки відповідна технічна документація не розроблена, межі не винесені (відновлені) в натурі (на місцевості), є неправильними через те, що технічна документація на земельну ділянку ОСОБА_1 не може бути виготовлена, оскільки земельні ділянки, якими користується ОСОБА_2, не відповідають його державним актам на право приватної власності на землю.

Під час розгляду справи в апеляційному суді позивач підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Відповідач та його представник апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду таким, що відповідає принципу верховенства права, чинному законодавству та обставинам, встановленим по справі.

Третя особа ФОП ОСОБА_4 апеляційну скаргу визнав, вважаючи її доводи достатніми підставами для скасування оскарженого рішення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що рішенням №1215 від 14.09.2014 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва житлових і господарських будівель орієнтовною площею 0,1200 га та ведення ОСГ орієнтовною площею 0,2100 га за адресою АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 на праві власності належать земельні ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1200 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та для ведення особистого селянського господарства площею 0,1583 га за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які видані Стінківською сільською радою Бучацького району.

Проект землеустрою щодо відведення належної відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1200 га у власність розроблено на підставі рішення 17-ї сесії 4-го скликання Стінківської сільської ради Бучацького району від 25.05.2005р. №168 "Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового і господарських будівель на нововідведеній земельній ділянці".

Із висновку експерта №949/16-22 від 19.07.2017 року ТВ КНДІСЕ вбачається, що фактично земельна ділянка, якою користується ОСОБА_1, становить 0,2715 га. Фактична земельна ділянка, якою користується ОСОБА_2 становить 0,2706 га. Чітких межових знаків в кінці земельної ділянки ОСОБА_2 - не виявлено, тому заміри поворотних точок проводилися згідно слів сторін по справі. Встановлення на місцевості чіткого розмежування ділянок для будівництва і обслуговування житлових будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства не вбачається за можливе.

Станом на день дослідження по межі розмежування земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлених межових знаків не виявлено. Щодо можливого порушення межових знаків особою сторін по справі експерту дослідити не вбачається за можливе, однак, у землекористуванні ОСОБА_2 існують істотні відхилення між фактичним землекористуванням та землекористуванням згідно правовстановлюючих документів. Також, межових знаків розмежування ділянки ОСОБА_1 не виявлено, оскільки відповідна технічна документація не розроблена, межі не винесені (відновлені) в натурі(на місцевості).

Визначити відповідність межі (окрім ширини ділянки, яка відповідає генплану забудови в межах точності) та площі земельної ділянки, належної ОСОБА_1, за адресою АДРЕСА_1 Тернопільської області, відносно рішення виконавчого комітету Стінківської сільської ради від 14.08.1992 року «Про виділення земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового і господарського будинку на нововідведеній земельній ділянці», та відносно рішення №1215 від 14.09.2014 року Стінківської сільської ради «Про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі» вбачається за неможливе, оскільки значення площ було надано орієнтовно, а межові знаки не мають геопросторових значень, тобто не закріплені (відсутні). Однак, існують відхилення у прив'язці житлового будинку до межі ділянки.

Земельні ділянки, якими фактично користується ОСОБА_2, не відповідають державним актам серії НОМЕР_3

Згідно зі ст.12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ч.1.ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Як свідчить ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частина 1 статті 78 ЗК України визначає, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст.103 ЗК України, за змістом добросусідства, власники та користувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання відповідно до їх цільового призначення при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчинені дії, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.

Держкомзем України наказом № 376 від 18.05.2010р. затвердив Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція). Так, встановлення (або відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у т.ч. місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Комплекс робіт, із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання та оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

У відповідності до пункту 2.1 цієї Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Враховуючи наведені обставини справи та норми закону суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено і судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача у сфері земельних правовідносин.

Твердження ОСОБА_1, що під час приватизації відповідачем ОСОБА_2 земельних ділянок було неправильно встановлено межі земельних ділянок, оскільки він, як суміжний землекористувач не підписував акта визначення та погодження на місцевості меж земельних ділянок, колегія суддів вважає безпідставними.

Проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1200 га у власність було розроблено на підставі рішення 17-ї сесії 4-го скликання Стінківської сільської ради Бучацького району від 25.05.2005р. №168 "Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового і господарських будівель на нововідведеній земельній ділянці" у відповідності до вимог Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року №677 (далі-Порядку), який був чинним до 01.01.2013 року. Відповідно до вимог ч.6 ст.118, ч.1 ст.123 Земельного кодексу України, ст.50 Закону України "Про землеустрій", п.2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, проект відведення земельних ділянок розробляється у разі надання, передачі земельної ділянки, вилучення (викупу), відчуження земельної ділянки (її частини), межі якої не встановлені в натурі (на місцевості). Отже, твердження позивача про неправильне визначення та погодження меж спірної земельної ділянки, не ґрунтуються на вимогах діючого на час розроблення проекту законодавства, оскільки Порядком у випадках відведення земельної ділянки межі якої в натурі (на місцевості) не встановлені не передбачалось погодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем.

Безпідставними є доводи позивача, що суд першої інстанції неправильно не взяв до уваги висновок фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, яким підтверджено зменшення його земельної ділянки за рахунок визначеної державним актом земельної ділянки відповідача. Такі доводи апеляційний суд відкидає як надумані, оскільки при проведенні промірів ФОП ОСОБА_4 була прийнята до уваги межа земельної ділянки позивача визначена за фактичним землекористуванням з його слів і Генпланом забудови земельної ділянки позивача від 23.11.1994 року із змінами від 30.08.2011 року, котрий в силу п.7 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 1993 року №15 "Про порядок ведення державного земельного кадастру" не відноситься до землевпорядної документації, оскільки не спрямований на визначення меж та поворотних точок земельної ділянки. Крім того, зазначений висновок суперечить висновку експерта №949/16-22 від 19.07.2017 року ТВ КНДІСЕ, яким підтверджено неможливість визначення меж спірних земельних ділянок.

Необґрунтованими вважає апеляційний суд доводи ОСОБА_1 про накладення меж спірних земельних ділянок. Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками передбачено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Держкомземом України наказом № 376 від 18.05.2010р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року №391/17686 (далі - Інструкція), у п.2.1 якої зазначено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої відповідної технічної документації із землеустрою. З урахуванням наведених норм судом на підставі пояснень позивача, висновку експерта правильно встановлено, що станом на час проведення експертизи технічна документація на земельні ділянки позивача не розроблена, межові знаки відсутні, а тому порушення меж сторонами дослідити експерту на місцевості неможливо (а.с.76). Як вбачається із відповіді по п'ятому питанню висновку експерта №949/16-22 від 19.07.2017 року ТВ КНДІСЕ визначити відповідність межі (окрім ширини ділянки, яка відповідає генплану забудови в межах точності) та площі земельної ділянки, належної ОСОБА_1, за адресою АДРЕСА_1 Тернопільської області, відносно рішення виконавчого комітету Стінківської сільської ради від 14.08.1992 року «Про виділення земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового і господарського будинку на нововідведеній земельній ділянці», та відносно рішення №1215 від 14.09.2014 року Стінківської сільської ради «Про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі» вбачається за неможливе, оскільки значення площ було надано орієнтовно, а межові знаки не мають геопросторових значень, тобто не закріплені (відсутні)(а.с.79).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок експерта, яким встановлено, що площа земельної ділянки ОСОБА_1 зменшена на 36,81 кв.м. внаслідок невідповідності державних актів ОСОБА_2, оскільки, як вбачається із відповіді по четвертому питанню висновку експерта №949/16-22 від 19.07.2017 року ТВ КНДІСЕ (а.с.76-зворот, 77,78-зворот) таке зменшення виявлене як площа неспівпадінь між фактичними даними землекористування позивача та даними із обмінних файлів по державних актах ОСОБА_2 Матеріали справи не містять даних про те, що зменшення земельної ділянки ОСОБА_1 відбулось за рахунок земельної ділянки, яка фактично використовується ОСОБА_2, а, навпаки, сторони підтвердили, що цією земельною ділянкою фактично користується позивач.

Колегія суддів не бере до уваги твердження ОСОБА_1, що технічна документація на передачу у власність його земельної ділянки не може бути виготовлена з підстав, що суміжні земельні ділянки ОСОБА_2, не відповідають його державним актам на право приватної власності на землю, оскільки таких підстав відмови у виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) чинним законодавством не передбачено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись ст.ст. 35,259,374,375,381,384,390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 28 грудня 2017 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун