Справа № 731/34/17 Провадження № 22-ц/795/1121/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Моцьор О. В. Доповідач - Страшний М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСтрашного М.М.,
суддів:Губар В.С., Євстафіїва О.К.,
при секретарі:Герасименко Ю.О.
за участю:позивача ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на рішення Варвинського районного суду від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права на користування житлом,

в с т а н о в и в:

Рішенням Варвинського районного суду від 11 квітня 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права на проживання та реєстрацію без згоди власників, надання домової книги для проведення процедури реєстрації за місцем проживання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх вимоги в частині визнання за ними права на проживання в спірній квартирі. Позивачі зазначають, що суд дійшов помилкового висновку про те, що вони не є членами сім'ї власника житла, оскільки до спірних правовідносин треба застосовувати ст.ст. 160,161 ЖК України, згідно яких вони є членами сім'ї наймача, які проживають разом з ним та користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обов'язки. Вважають, що суд помилково встановлював наявність сімейних відносин між позивачами та власниками будинку, треба було встановити такі відносини між позивачами та ОСОБА_10, як наймачем квартири. На думку позивачів, відсутні норми, згідно яких член сім'ї наймача не набуває права на користування житлом, якщо має у власності інше приватизоване житло. Стаття 65 ЖК помилково застосована судом, оскільки квартира є власністю відповідачів і не належить до державного чи громадського житлового фонду. Суд прийшов до помилкового висновку, що ОСОБА_7 зберігає право на проживання в м. Прилуки, оскільки там зареєстрований. Позивачі вважають, що договір найму між ОСОБА_11 та наймодавцем квартири в м. Прилуки розірваний ще у 1998 році у зв'язку із укладенням нею шлюбу та переїздом в смт. Варва. Судом порушено норми процесуального права, не досліджено доводи і докази, суд обмежився лише власними міркуваннями.

Також позивачами 21 квітня 2017 року подано до апеляційного суду Чернігівської області заяву, в якій вони просять прийняти їх відмову від позовних вимог в частині визнання за ними права на реєстрацію без згоди власника в квартирі №23, яка розташована в будинку АДРЕСА_1 та в частині зобов'язання відповідачів надати домову книгу для проведення процедури реєстрації за місцем проживання.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24 травня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_5 та ОСОБА_7 від позовних вимог до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання за ними права на реєстрацію без згоди власника в квартирі №23, яка розташована в будинку АДРЕСА_1 та в частині зобов'язання ОСОБА_8, ОСОБА_9 надати домову книгу для проведення процедури реєстрації за місцем проживання, рішення Варвинського районного суду від 11 квітня 2017 року в частині зазначених позовних вимог скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито.

В письмових запереченнях ОСОБА_9 та ОСОБА_8 просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачів не можна вважати такими, що мають право на користування спірним житловим приміщенням, власниками якого є відповідачі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду, який відповідає встановленим по справі обставинам та нормам закону, що регулює спірні правовідносини.

Судом встановлено і не заперечується жодною із сторін, що відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є відповідно колишньою невісткою та онуком відповідача ОСОБА_8

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Власники квартири - відповідачі у справі мешкають за іншими адресами, ніж спірна квартира.

Син відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_10 з дружиною ОСОБА_5 (позивач), та, після народження сина ОСОБА_7 (позивач), з дитиною проживали у спірній квартирі з дозволу власника ОСОБА_8, договір найму сторони не укладали; позивачі членами сім"ї відповідача ОСОБА_8, в розумінні положень ст. 64 ЖК України, не були.

Встановлено також, що позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у спірній квартирі ніколи не були зареєстровані, оскільки проти цього заперечувала відповідач ОСОБА_8, є зареєстрованими за адресою АДРЕСА_2.

Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім"ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім"ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім"ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що вони є членами сім'ї відповідачів, проживали з ними разом та вели спільне господарство, а тому набули право на користування жилим приміщенням нарівні з власником. Позивачі помилково вважають, що право на проживання в квартирі, що належить відповідачам на праві власності, їм дає статус колишніх членів сім'ї ОСОБА_10 ( сина відповідача ОСОБА_9.).

Крім того, в засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_5 пояснила, пояснила, на даний час вона продовжує проживати в спірній квартирі, відповідачі не ставлять питання про позбавлення позивачів права користування житлом та виселення, а отримання судового рішення про визнання за позивачами права на користування квартирою необхідно для здійснення реєстрації місця проживання в ній, оформлення субсидії. Проте проти реєстрації позивачів в квартирі категорично заперечують її власники.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Варвинського районного суду від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: