УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до відділу освіти Верховинської районної державної адміністрації про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою відділу освіти Верховинської районної державної адміністрації на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд визнати незаконним наказ відповідача від 25 лютого 2014 року № 59-к про звільнення її з посади вчителя географії Ільцівської загальноосвітньої школи I-III ступенів Верховинського району Івано-Франківської області та поновити її на роботі на вказаній посаді. Позовні вимоги мотивувала тим, що з 5 квітня 1972 року працювала в Ільцівській загальноосвітньої школі І-ІІІ ступенів Верховинського району на посаді вчителя, а до дня звільнення - вчителем географії. Наказом начальника управління освіти, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації від 25 лютого 2014 року № 59-к її було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України з ініціативи працівника. Про видання цього наказу їй відомо не було, під наказом про його ознайомлення відсутній її підпис, копію наказу не видано та не надіслано поштою. Вважає, що приводом для видання такого наказу стало те, що 25 лютого 2014 року її та її дочку бійці самооборони Верховинського району, увірвавшись до приміщення школи, нічого не пояснюючи, погрожуючи розправою, силою провели через усе село до місцевого будинку культури. Продовжуючи свої незаконні дії, з погрозами, із застосуванням до неї фізичної сили, примусили її написати заяву про звільнення з посади вчителя, яку в подальшому передали до відділу освіти Верховинської РДА, де, без пояснень позивача і без виклику до відділу, видали наказ про її звільнення. Вважає цей наказ незаконним, таким, що порушує її інтереси та конституційні права, і видача цього наказу проведена з грубим порушенням трудового законодавства. Також зазначала, що під час таких дій їй були спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої руки.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 1 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 вересня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано з направленням справи на новий розгляд.

В ході нового розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги та доповнила їх вимогою про стягнення з відповідача - відділу освіти Верховинської районної адміністрації Івано-Франківської області середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 99 170,91 грн.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 лютого 2016 року, позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ відділу освіти Верховинської районної державної адміністрації № 59-к від 25 лютого 2014 року про звільнення з роботи ОСОБА_6 вчителя географії Ільцівської загальноосвітньої школи I - III ступеня Верховинського району Івано-Франківської області та поновлено ОСОБА_6 на роботі вчителя географії Ільцівської загальноосвітньої школи I - III ступеня Верховинського району Івано-Франківської області з 26 лютого 2014 року. Стягнуто з відділу освіти Верховинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області на користь ОСОБА_6 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 99170,91 грн. У задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 звільнено із займаної посади з 25 лютого 2014 року, тобто з дати написання заяви про звільнення без зазначення строку звільнення, що є порушенням ст. 38 КЗпП України. Написання позивачем заяви про звільнення було вчинено під тиском і не відповідало її внутрішній волі, оскільки звільнятись за власним бажанням ОСОБА_6 25 лютого 2014 року не бажала і не вказала у заяві дату свого звільнення. Нарахована заробітна плата за період грудень 2013 року - січень 2014 року становить 14806 грн 44 коп., що підтверджується довідкою про доходи ОСОБА_6 від 10 червня 2014 року за № 576. У розрахункових листах за лютий та березень 2014 року зазначено розмір заробітної плати ОСОБА_6

Виходячи з наведених розрахунків, місцевий суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 99170,91 грн.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду та, вважаючи ухвалене ним рішення законним і обґрунтованим, залишив його без змін.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 з 5 квітня 1972 року працювала в Ільцівській загальноосвітній школі І-ІП ступенів Верховинського району Івано-Франківської області на посаді вчителя.

З копії заяви про звільнення ОСОБА_6 вбачається, що датою написання є 25 лютого 2014 року.

Наказом начальника управління освіти, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації від 25 лютого 2014 року № 59-к позивача звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України з ініціативи працівника (том 1 а.с. 45). Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, даний наказ отриманий позивачем 12 березня 2014 року (том 1 а.с. 50).

З копії наказу про звільнення вбачається, що є відмітка, написана власноручно ОСОБА_6 від 15 квітня 2015 року, що вона з наказом ознайомлена і не згодна, оскільки заява написана під тиском, а вона з 24 лютого 2014 року перебуває у відпустці.

Згідно заяви про надання відпустки від 21 лютого 2014 року та наказу № 26-к від 21 лютого 2014 року, ОСОБА_6 перебувала у щорічній основній відпустці з 24 лютого 2014 року по 21 квітня 2014 року.

З копії місцевої газети № 9 від 28 лютого 2014 року вбачається, що позивача дійсно, всупереч її волі, під тиском громади, було звільнено з роботи (том 1 а.с. 18).

Заявою ОСОБА_6 про вчинення щодо неї протиправних дій, поданою 25 лютого 2014 Верховинському РВ УМВС підтверджується факт звернення позивача до правоохоронних органів по факту застосування насильства та тиску щодо неї.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд правильно виходив з того, що у заяві про звільнення, датованій 25 лютого 2014 року ОСОБА_6 не зазначала строку, у який просить розірвати трудовий договір (т. 1 а. с. 158), тому підстави для її звільнення за власним бажанням з 25 лютого 2014 року були відсутні.

В той же день ОСОБА_6 подала заяву до Верховинського РВ УМВС в Івано-Франківській області про вжиття відповідних заходів до вказаних нею конкретних осіб, в тому числі ОСОБА_7, які примусили всупереч її волі написати заяву про звільнення з роботи (т. 1 а. с. 14).

Заяви аналогічного змісту ОСОБА_6 подала прокурору Верховинського району та дільничному інспектору Верховинського РВ УМВС (т. 1 а. с. 15-17).

Згідно довідки слідчого Верховинського РВ УМВС подана ОСОБА_6 заява про кримінальне правопорушення зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (т. 1 а. с. 147).

Крім того, наведені позивачем факти, що мали місце 25 лютого 2014 року, знайшли своє відображення в місцевій газеті (т. 1 а. с. 18).

При ознайомленні з наказом про звільнення ОСОБА_6 висловила свою незгоду з ним, оскільки заява написана нею під тиском (т.1 а. с. 45).

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, з висновками якого обґрунтовано погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що написання позивачем заяви про звільнення було вчинено під тиском і не відповідало її внутрішній волі, оскільки звільнятись за власним бажанням ОСОБА_6 25 лютого 2014 року не бажала і не вказала у заяві дату свого звільнення.

Крім того, скасовуючи попередні рішення місцевого та апеляційного судів у цій справі та направляючи дану справу на новий розгляду Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 березня 2015 року звертав увагу на те, що ОСОБА_6 було звільнено із займаної посади з 25 лютого 2014 року, тобто з дати написання заяви про звільнення, що є порушенням ст. 38 КЗпП України (том 1 а.с. 241-243), оскільки у заяві не вказано з якого числа звільнити, а лише зазначено дату написання заяви.

Доводи відповідача про те, що за інформацією Верховинського РВ УМВС були підстави на звільнення позивача вбачаються необґрунтованими, оскільки така інформація начальнику відділу освіти ОСОБА_7 була направлена для проведення службової перевірки відносно позивача, а не підставою для її звільнення. При виявленні проступків, відповідач мав змогу звільнити працівника за п.3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за належних підстав для застосування даної норми та дотримання інших вимог законодавства

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення про задоволення позову ОСОБА_6

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування у цій частині.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи, наведені в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відділу освіти Верховинської районної державної адміністрації відхилити.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
Є.П. Євграфова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська