Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Житомирської міської ради про визнання частково недійсним та скасування рішення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати п. 19.1 рішення Житомирської міської ради від 26 вересня 2014 року № 776 «Про приватизацію, передачу в оренду земельних ділянок громадянам та внесення змін до рішення міської ради Житомирської міської ради».

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві приватної власності належить Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. На підставі поданої заяви пунктом 116 додатку до рішення Житомирської міської ради від 24 січня 2013 року № 495 йому було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право на земельну ділянку за вказаною адресою. На виконання п. 2 вказаного рішення він звернувся до підрядної організації - Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша земельна агенція» (далі - ТОВ «Перша земельна агенція») та уклав договір, на підставі якого було виготовлено проектну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Зазначив, що після виготовлення всієї необхідної документації він повторно звернувся до Житомирської міської ради щодо затвердження документації, подальшої приватизації та отримання ділянки в оренду. Однак пунктом 19.1 рішення міської ради від 26 вересня 2014 року № 776 йому було відмовлено, у зв'язку з порушенням норм ст. 212 ЗК України, наявністю клопотання Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області від 17 грудня 2013 року № 01/5304 та № 01/5309 і позовною заявою Житомирської міської ради від 22 травня 2014 року до Богунського районного суду м. Житомира. Вважаючи порушеними свої права, за їхнім захистом звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п. 19.1 рішення Житомирської міської ради від 26 вересня 2014 року № 776 «Про приватизацію, передачу в оренду земельних ділянок громадянам та внесення змін до рішення міської ради Житомирської міської ради».

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11 січня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до висновку експерта від 06 червня 2016 року № 320/16 згідно з кадастровим планом на земельну ділянку позивача площею 0,0500 га, яка повинна була передаватися у власність, та площею 0,0562 га для передачі в оренду (загальна площа 0,1062 га), та який є складовою частиною документації із землеустрою, міститься графічне зображення земельної ділянки із зазначенням площі, довжини ліній, координат поворотних точок, місце розташування, контурів земельних угідь, контурів об'єктів нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці, опис меж та експлікацію угідь. У той же час у плані (схемі) земельної ділянки, складеному Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області № 53/05, відсутня прив'язка точок до твердих контурів на місцевості з довжинами ліній та площ, з яких можливо було б ідентифікувати земельну ділянку позивача. У зв'язку з цим суд дійшов висновку про відсутність доказів того, що самовільно зайнята земельна ділянка площею 0,0105 га відповідно до акта обстеження, складеного Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області від 12 липня 2013 року № 53/05, входить до земельної ділянки площею 0,1062 га.

Проте з такими висновками обгрунтовано не погодився апеляційний суд та, відмовляючи в задоволенні указаного позову, правильно виходив із наступного.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 24 листопада 2015 року, установлено, що площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, збільшилася за рахунок самовільно збудованих споруд та самовільно захопленої земельної ділянки площею 600 кв. м. до 2 093 кв. м та зазначена земельна ділянка фактично використовується виключно позивачем. Так, задовольняючи позов Житомирської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, суд виходив із того, що спірною є земельна ділянка площею 105 кв. м, яка є проїздом та не може перебувати у власності громадян відповідно до ст. 83 ЗК України.

Таким чином, судовими рішеннями установлено, що спірна земельна ділянка площею 0,0105 га входить в площу земельної ділянки, яку позивач просить передати йому у користування.

Згідно з висновком земельно-технічної експертизи від 06 червня 2016 року № 320/16 в кадастровому плані на земельну ділянку ОСОБА_3 площею 0,0500 га (власність) та площею 0,0562 га (оренда) за адресою: АДРЕСА_1, що є складовою частиною документації із землеустрою, міститься графічне зображення земельної ділянки із зазначенням власника земельної ділянки, площі, довжин ліній, координат поворотних точок, місце розташування, контурів земельних угідь, контурів об'єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці, опис меж, експлікацію угідь. У плані-схемі земельної ділянки ОСОБА_3, складеного Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області № 53/05, відсутня прив'язка точок до твердих контурів на місцевості з довжинами ліній та площ, з яких можливо ідентифікувати земельну ділянку позивача. Тому через вказану проблемну ситуацію (відсутність параметрів в плані-схемі земельної ділянки ОСОБА_3) неможливо встановити, що земельна ділянка площею 0,0105 га відповідно до акта обстеження, складеного Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області від 12 липня 2013 року № 53/05, входить до земельної ділянки загальною площею 0,1062 га.

За таких обставин апеляційний суд обгрунтовано вважав, що зазначеним висновком експертизи не підтверджено та не спростовано того, що земельна ділянка площею 0,0105 га входить до земельної ділянки загальною площею 0,1062 га, тобто у даному випадку висновок експерта не містить будь-якої інформації щодо предмета доказування, а тому не може бути врахований судом як належний доказ у справі згідно зі ст. 58 ЦПК України.

Натомість на підставі наявних у справі доказів, а саме: рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 жовтня 2015 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 24 листопада 2015 року, а також актів обстеження, складених Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області, апеляційний суд обгрунтовано вважав установленим факт самовільного зайняття позивачем земельної ділянки площею 0,0105 га, яку він просить передати йому у користування, у результаті чого дійшов правильного висновку про законність рішення 39-ї сесії 6-го скликання Житомирської міської ради від 26 вересня 2014 року № 776, зокрема п. 19.1 про відмову позивачу в наданні у власність земельної ділянки площею 0,0500 га та в оренду площею 0,0562 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1. Також апеляційний суд правильно вважав, що Житомирська міська рада обґрунтовано виходила з того, що земельна ділянка площею 0,0105 га, самовільно зайнята позивачем, є проїздом та не може перебувати у власності громадян відповідно до ст. 83 ЗК України.

На спростування доводів апеляційної скарги про те, що оскільки проведена державна реєстрація земельних ділянок площею 0,0500 га та 0,0562 га, а тому вони не можуть вважатися самовільно зайнятими, апеляційний суд послався на висновки вищевказаних судових рішень.

Крім того, надані представником позивача акти обстеження земельної ділянки позивача, складені Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області, від 29 липня 2015 року № 75/05 та 21 вересня 2016 року № 47/05, згідно з якими не виявлено порушень норм земельного законодавства позивачем, апеляційний суд обгрунтовано вважав такими, що не впливають на правильність висновків по суті вирішеного спору, оскільки, як зазначив апеляційний суд, акт від 29 липня 2015 року складено до ухвалення рішення суду від 13 жовтня 2015 року, яким було встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки позивачем, тобто суд зробив висновок про наявність порушень земельного законодавства позивачем пізніше (у подальшому), ніж було складено вказаний акт, тому правового значення він не має, адже не спростовує обставин, встановлених судом. Стосовно акта від 21 вересня 2016 року апеляційний суд зазначив, що його складено після ухвалення рішення суду від 13 жовтня 2015 року, яким було зобов'язано позивача звільнити самовільно зайняту вищевказану земельну ділянку площею, 0,0105 га, із приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення огорожі. При цьому зазначений акт не містить плану-схеми земельної ділянки позивача і висновків щодо того, що наявна земельна ділянка позивача виключає самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0105 га, яка запланована для загального проїзду та була огороджена позивачем, оскільки загальна площа земельної ділянки (0,0500 га+0,0562 га) не змінилась, хоча судом встановлено факт самовільного захоплення її частини.

Також апеляційний суд виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було виконано рішення суду від 13 жовтня 2015 року, знесено огорожу і приведено спірну земельну ділянку у стан, придатний для проїзду.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-61, 212, 303 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що суд не дослідив та не надав правової оцінки нормам матеріального права, а саме: ч. 2 ст. 118 та ст. 186-1 ЗК України є безпідставними, оскільки під час розгляду справи суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Доводи касаційної скарги стосовно проведення державної реєстрації вищевказаних земельних ділянок площами 0,0500 га та 0,0562 га були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, пославшись на вищевказані судові рішення.

Безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи та змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду, є доводи касаційної скарги про формальний підхід, на думку заявника, апеляційного суду до розгляду справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

А.В.Маляренко