Справа № 509/2340/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Осадченко С.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5,

про встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу, визнання договору дарування удаваним правочином, визнання садового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

30.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу, визнання договору недійсним, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на ? частку садового будинку, відповідно до якої просив суд:

- встановити факт його, ОСОБА_1, проживання однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_7 з жовтня 2001 року по 18.12.2015 року;

- визнати договір дарування садового будинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, с/т «Ювілейний», будинок № 26, лінія № 32, від 19.05.2003 року № ВАК 337288 та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії ССА №757031 удаваним правочином, який приховав договір купівлі-продажу будинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, с/т «Ювілейний», будинок № 26 лінія № 32;

- визнати спільною сумісною власністю його, ОСОБА_1, та ОСОБА_7 садовий будинок № 26 по лінії 32 в с/т «Юбілейний» смт.Великодолинське Овідіопольського району Одеської області;

- визнати за ним, ОСОБА_1, право власності на 1/2 частку садового будинок № 26 по лінії 32 в с/т «Юбілейний» смт.Великодолинське Овідіопольського району Одеської області.

Під час розгляду справи позивачем уточнювались позовні вимоги.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.10.2016 року до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_5.

24.04.2017 року позивачем було подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій позивач виклав позовні вимоги у останній редакції, а саме:

- встановити факт його, ОСОБА_1, проживання однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_7 з 1 січня 2004 року по липень 2010 року та з квітня 2013 року по вересень 2014 року;

- визнати договір дарування садового будинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, с/т «Ювілейний», будинок № 26, лінія № 32, від 19.05.2003 року № ВАК 337288 та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії ССА №757031 удаваним правочином, який приховав договір купівлі-продажу будинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, с/т «Ювілейний», будинок № 26 лінія № 32;

- визнати спільною сумісною власністю його, ОСОБА_1, та ОСОБА_7 садовий будинок № 26 по лінії 32 в с/т «Юбілейний» смт.Великодолинське Овідіопольського району Одеської області;

- визнати за ним, ОСОБА_1, право власності на 1/2 частку садового будинок № 26 по лінії 32 в с/т «Юбілейний» смт.Великодолинське Овідіопольського району Одеської області.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з жовтня 2001 року він проживав з ОСОБА_6 однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1, яка належала йому та його рідним. Вони з відповідачем мали спільний бюджет, яким розпоряджались за спільною згодою, вили спільне господарство і спільно прийняли рішення придбати об'єкт спільної власності, а саме - придбати для них окреме житло.

17 січня 2003 року він з родиною продав за наполяганням відповідача квартиру АДРЕСА_2 і за частину своїх коштів від продажу квартири, вони спільно з ОСОБА_6 вибрали спірний будинок за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, с/т «Ювілейний», будинок № 26 лінія № 32 вартість якого становила 5000.00 доларів США. що було еквівалентно 26 650. 00 грн. по курсу долара 5,33 грн. за 1 доллар.

В лютому 2003 року власниці вищевказаного будинку, ОСОБА_5, ними було передано кошти в розмірі 300 доларів США в забезпечення подальшого оформлення договору купівлі-продажу на цей будинок і вони відразу ж з ОСОБА_6 вселились у даний будинок і стали в ньому проживати з умовою, що коли будуть всі документи готові для його оформлення вони передадуть продавцеві всю суму коштів.

В травні 2003 року, коли він знаходився у відрядженні, йому зателефонувала відповідач та повідомила, що вже всі документи готові для оформлення договору купівлі-продажу даного будинку. Так як їх спільні кошти були у відповідача, то він дав їй згоду на оформлення даного будинку за його кошти. Через декілька днів йому зателефонувала відповідач і повідомила, що вона вже оформила всі документи на будинок.

Так як вони жили, як одна сім'я і все у них було спільне, то він довіряв відповідачу, а тому у нього і не виникало сумнівів, щодо правильності її дій по оформленню садового будинку.

Про те, що відповідач оформила правочин не договором купівлі-продажу, а договором дарування він дізнався з висновку, наданого інспектором Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ст.лейтенанта поліції ОСОБА_8 від 26.11.2015 року на його заяву по факту викрадення відповідачем його документів.

Вони даний будинок покращили, провели ремонтні роботи і газ .

Він вважає спірний будинок їх спільною сумісною власністю з відповідачем так, як даний будинок придбаний внаслідок їх спільних зусиль і між ними ніякого письмового договору щодо спірного будинку не укладалось, тому він змушений з даною заявою звернутись до суду так, як це спірне майно набуто за час дії Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних відносин та дії ЦК Української PCP 1963 року. А з 1 січня 2004 року встановлена можливість визнання фактів поживання однією сім'єю .

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі..

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі. В запереченні проти позову відповідач вказала, що з позивачем познайомилася у 2000 р. Відповідачка заперечує щодо спільного проживання з 2001 року з позивачем у квартирі АДРЕСА_3. Стосунки між позивачем та відповідачем існували завдяки тому, що відповідачка з 25.04.2002 року до смерті у серпні 2003 року згідно рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 25.04.2002 року була законним піклувальником хворої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є матірю позивача. Також вказала, що з позивачем спільно не проживає вже довгий час, з січня 2003 р. по серпень 2009 р. разом однією сімєю не проживали, спільним побутом повязані не були та спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали. Відповідачка заперечує проти придбання садового будинку за спільні кошти з позивачем, та вказує, що довіреності позивач на вчинення дій не надавав, та ні на що відповідачку не уповноважував. Ніяких коштів не передавав, що підтверджується відсутністю будь яких довіреностей та розписок про передачу коштів.

Крім того стороною відповідача заявлено клопотання про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Третя особа була допитана в судовому засіданні в якості свідка, покази якої наведені нижче.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, покази допитаної в якості свідка третьої особи ОСОБА_5, допитавши свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15О, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, зясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає у повному обсязі, з наступних підстав.

Як вибачається з письмових доказів по справі, квартира АДРЕСА_4 17 січня 2003 року була продана співвласниками до числа яких входив ОСОБА_1, який діяв від вищевказаних співвласників квартири на підставі довіреності.

Договір дарування садового будинку від 19 травня 2003 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.07.2006 року підтверджують, що власником садового будинку є ОСОБА_6

Згідно із ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 показала суду, що отримувала від ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 5400,00 гривень в рахунок оплати за садівничий будинок для подальшого оформлення документів на сам будинок. При укладанні договору в нотаріальній конторі ОСОБА_5 загалом отримала від ОСОБА_6 5000,00 доларів США. Договір дарування оформили за пропозицією нотаріуса. Під час укладання нотаріального договору були присутні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Претензій до ОСОБА_6 не має.

Зазначене третьою особою також підтверджується протоколом передплати агенції нерухомості «Новий дім» від 20.01.2003 року.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що є колишньою жінкою ОСОБА_1, який після розлучення з нею у 2001-2015 роках проживав з ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_1 і ОСОБА_6 проживали у 2001 році у сусідній квартирі № 16по вулиці Леніна в місті Іллічівську Одеської області. ОСОБА_1 казав, що купив будинок, але де саме свідок ОСОБА_11 не памятає. ОСОБА_6 не памятає, але памятає її прізвище. Останній раз ОСОБА_6 бачила у 2003 році.

Свідок ОСОБА_12 вказав, що з 2003 року ОСОБА_1 з ОСОБА_6 за час спільного проживання декілька разів сварилися та розходились.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що ОСОБА_1 і ОСОБА_10 після розлучення у вересні 2001 року залишалися проживати разом у ІНФОРМАЦІЯ_2. В цю ж квартиру ОСОБА_1 у 2001 року привів для спільного проживання ОСОБА_6, з якою проживав разом.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що ОСОБА_6 є її родичкою, з якою вона підтримує дружні стосунки. У 2003 році після придбання садового будинку ОСОБА_6 та ОСОБА_1 мали наміри спільно проживати, але спільне життя у них не складалося. Після сварки з ОСОБА_1 ОСОБА_6 проживала у місті Черкаси впродовж 2004-2005 року. З 2005 року спільно не проживали, спільного господарства не вели.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що з 2004 р. по 2006 р. працював у органах міліції на посаді дільничного. Неодноразово проводив службові перевірки за заявами ОСОБА_6 з приводу конфліктів з ОСОБА_1, який переслідував ОСОБА_6 за місцем її проживання за адресою квартира ІНФОРМАЦІЯ_3 (теперішня назва вулиця Парусна) у місті Чорноморську Одеської області. На 2004-2006 р.р. ОСОБА_6 та ОСОБА_1 вже були колишніми співмешканцями, сімейних стосунків не встановлено.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що ОСОБА_6 є її матірю. З ОСОБА_1 знайома з 2001 року. За час знайомства ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_6 у непостійних відносинах, спільно проживали не більше 2-3 місяців. ОСОБА_6 довгий час проживала у місті Черкаси. ОСОБА_1 з ОСОБА_6 не спілкуються з 2013 року. ОСОБА_16 увесь час матеріально забезпечували її матір ОСОБА_6, її батько та бабуся у якої вона проживала коли її матір ОСОБА_6 проживала у м.Черкаси.

Суд вважає, що свідченнями свідків сторони позивача не доведено факт проживання однією сімєю у період, зазначений позивачем, оскільки вони суперечать поясненням свідків відповідача, не підтвердженні жодними письмовими доказами, а також письмовим доказам, наданим стороною відповідача ОСОБА_19 і достовірних доказів ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї позивачем не надано.

У відповідності до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. А тому не можна встановлювати факт спільного проживання однією сім'єю у період з жовтня 2001 року по 1 січня 2004 року, оскільки діючим законодавством України, яке діяло до 2004 року встановлення такого факту не мало правового значення.

За статтею 22 Кодекс про шлюб та сім'ю України, який діяв до 1 січня 2004 року встановлювалося, що спільною сумісною власністю вважалося майно, зокрема нажите подружжям у шлюбі.

Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 16 від 12 червня 1998 року розяснено та встановлено, що суди у справах, які виникають із сімейних правовідносин зобовязані мати на увазі, що правила статі 22 Кодекс про шлюб та сім'ю України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність» відповідних норм ЦК України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22 грудня1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

З урахуванням того, що під час отримання у власність ОСОБА_6 спірного будинку за договором дарування від 19.05.2003 року, вона не перебувала у зареєстрованому шлюбу з позивачем ОСОБА_1, правові підстави для визнання будинку сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 спірного будинку відсутні.

За вищенаведеними обставинами, встановленими судом, суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу, визнання спірного будинку спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на ? частку спірного будинку задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги про визнання договору дарування садового будинку удаваним правочином, який приховав договір купівлі-продажу будинку, ця вимога, з огляду на покази ОСОБА_5, які підтверджені письмовим доказом, протоколом передплати агенції нерухомості «Новий дім» від 20.01.2003 року, є доведеною, але задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч.1 та 2 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, судом встановлено, що договір дарування, укладений між відповідачем та третьою особою 19.05.2003 року є удаваним, оскільки приховав договір купівлі-продажу.

Відповідно ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як передбачено ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 258 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування.

В свою чергу, ч.1 ст.261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначив сам позивач у позові, про укладення договору (як він вважав купівлі-продажу) йому повідомила позивач в травні 2003 року.

Суд вважає, що з цього часу у позивача була реальна можливість дізнатися про те, який саме договір було укладено та оспорити його, в звязку з чим суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, та з огляду на клопотання представника відповідача про відмову у позові у звязку з пропуском строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання договору дарування садового будинку удаваним правочином, який приховав договір купівлі-продажу будинку.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, в звяжу з відмовою у задоволенні позову у повному обсязі з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_4 підлягають стягненню 275,60 грн. судових витрат відповідача зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 210, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 275,60 грн. судових витрат відповідача зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.07.2016 року скасувати.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.І.Бочаров