Справа № 459/2448/16 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/2118/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартироюза апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 грудня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

Представник позивачів у вересні 2016 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності з визначенням часток кожного із співвласників, які складають: ОСОБА_2 5/12 частки квартири, ОСОБА_3 5/12 частки квартири, ОСОБА_4 1/6 частки квартири. Незважаючи на той факт, що квартира належить на праві спільної часткової власності усім співвласникам і судовим рішенням від 16.06.2016 року визначено порядок її користування, відповідачка і надалі перешкоджає позивачам (в особі їх представника - ОСОБА_5) в користуванні та розпорядженні її власністю. Вважає, що суд повинен захистити право позивачів на користування та розпорядження даною квартирою, і просить зобовязати відповідачку не чинити їй перешкод у користуванні вказаною вище квартирою, а саме житловою кімнатою, що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером 4 площею 15,5 кв.м. та обєктами спільного користування кухнею, ванною кімнатою і туалетом, коридорами, кладовою та вселити її у вказану вище кімнату з наданням доступу до обєктів спільного користування.

Представник позивачів в судовому засіданні районного суду зменшив позовні вимоги та просить зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди їй - ОСОБА_5 у користуванні житлом.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 27 грудня 2016 року в позові відмовлено.

Вказане рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 грудня 2016 року оскаржила представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування скарги посилається на те, що не погоджується з висновком міського суду, оскільки такий не відповідає дійсним обставинам справи, а тому є необґрунтованим та незаконним. Вважає, що відповідачкою порушено права позивачів на реалізацію через свого представника (повіреного) прав як власників нерухомого майна, а тому такі перешкоди повинні бути усунені у судовому порядку. Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 грудня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою (доступі до неї) їхнім представником задовольнити в повному обємі.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Учасники судового процесу в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про відкладення розгляду справи клопотань не направили. А відтак, колегія суддів приходить до висновку про розгляд справи у відсутності учасників судового процесу, що не зявилися в судове засідання.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 (поданого представником ОСОБА_5М.) до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою№ 19 в будинку № 26 по проспекту Шевченка у м. Червонограді Львівської області представнику позивачів ОСОБА_5, виходив з того, що неправомірні дії зі сторони відповідачки відсутні, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, позивачі по справі, не уповноважували свого довірителя - ОСОБА_5 на користування їхніми частками в квартирі АДРЕСА_2.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності, з визначенням часток кожного співвласникам: ОСОБА_2 5/12 частки квартири, ОСОБА_3 - 5/12 частки квартири та ОСОБА_4 - 1/6 частки квартири, що стверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 29.05.2006 року, посвідченого нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16.06.2016 року визначено порядок користування спірною квартирою наступним чином: позивачам виділено в користування житлову кімнату, що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером 4, площею 15,5 м.кв., а відповідачці виділено в користування житлову кімнату, що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером 5, площею 10,5 м.кв., та в спільному користуванні сторін залишено: кухню, ванну кімнату, туалет, коридори, кладові.

Відповідно акту № 371 від 22 серпня 2016 року, складеного уповноваженою особою комунального підприємства «Червонограджитлокомунсервіс» в присутності сусідів - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_4, яка є співвласником АДРЕСА_3 разом з гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3, чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою довіреній особі ОСОБА_5.

Із змісту ст. 2 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обовязковість якої надана Законом України від 10.01.2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються нотаріальні акти. Однак ця Конвенція не поширюється: a) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; б) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій.

Згідно ст. 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, в якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.

Відповідно до ст. 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Тому, під легалізацією розуміється формальна процедура, якою є проставлення передбаченого статтею 4 Конвенції апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений. Оскільки Російська Федерація є Договірною державою, яка приєднана до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, якими є нотаріальні акти, то довіреність, яка була посвідчена в нотаріальному порядку на території даної держави, не потребує проставлення апостилю.

Отже, ОСОБА_5 на підставі представлених довіреностей від 21 січня 2014 року та від 19 січня 2014 року має повноваження на ведення справи в суді в інтересах позивачів (а.с. 14, 15).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Частиною 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Зі змісту ст. 244 ЦК України вбачається, що довіреність не є правовим оформленням переходу права власності.

З нотаріально посвідченої довіреності від 21 січня 2016 року виданої ОСОБА_2, вбачається, що ОСОБА_5 наділена правом продати та здати в оренду (найм) частину квартири та у звязку з цим представляти інтереси ОСОБА_2 у всіх установах.

З нотаріально посвідченої довіреності від 19 січня 2016 року, виданої ОСОБА_3, вбачається, що ОСОБА_5 наділена правом представляти ОСОБА_3 у всіх установах по питанню оформлення документів для відчуження частини належно їй квартири.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що довіреностями від 21 січня 2014 року та від 19 січня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3, позивачі по справі, не уповноважували - ОСОБА_5 на користування їхніми частками в квартирі АДРЕСА_2, а отже неправомірність дій зі сторони відповідачки - відсутні.

Будь-яких доказів оформлення продажу та здачі в оренду (найм) частини спірної квартири та у звязку з цим чинення відповідачкою перешкод у доступі до квартири, апелянтом не подано.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що права та інтереси позивачів не порушені, а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 (поданої представником ОСОБА_5 М.) до ОСОБА_4, щодо усунення перешкод у користуванні квартирою№ 19 в будинку № 26 по проспекту Шевченка у м. Червонограді Львівської області представнику позивачів ОСОБА_5.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 грудня 2016 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч.5 ст.268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Повний текст даного судового рішення складено 28 грудня 2017 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 грудня 2016 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2017 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_9