Справа №489/3465/16-ц 29.05.2017 29.05.2017 29.05.2017
Справа №489/3465/16-ц Головуючий першої інстанції Тихонова Н.С.
Провадження №22-ц/784/1236/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

29 травня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2 пред'явив вищезазначений позов до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 10 червня 2011 року сторони перебувають у шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 29 вересня 2015 року позивач з відповідачем шлюбні відносини не підтримують, живуть окремо, не мають спільного бюджету та не ведуть спільного господарства. Крім того, у проваджені Ленінського районного суду міста Миколаєва знаходиться позовна заява ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

За період шлюбу, за спільні кошти вони набули у спільну сумісну власність майно, зокрема: пральну машину (автомат) вартістю 6 000 грн.; два кондиціонери «Saturn» C ST 18 HR вартістю по 4 500 грн. кожний; холодильник «SAMSUNG» (2012 року випуску) RL 55 ТТЕ 2 С вартістю 31 000 грн.; ноутбук «ASUS» вартістю 3 999 грн.; телевізор LG 42 LF 653 V вартістю 16 000 грн.; автомобіль марки DAEWOO модель LANOS, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 111 000 грн.

У листопаді 2015 року відповідач без його згоди продала автомобіль DAEWOO LANOS, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та отримані кошти використала на власний розсуд.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив поділити майно, що є спільною сумісною власністю його та відповідача ОСОБА_4, виділити йому телевізор LG 42 LF 653 V вартістю 16 000 грн. та стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини відчуженого нею автомобілю DAEWOO LANOS, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 55 500 грн. Крім того просив стягнути на його користь з відповідача сплачений ним судовий збір.

В подальшому позивач зменшив позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за автомобіль та просив стягнути її з відповідача.

Під час розгляду зазначеної справи, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 серпня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. (а.с.81).

Відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що автомобіль DAEWOO LANOS, на який посилається позивач, був проданий ними за спільним рішенням ще у листопаді 2015 року, тобто в період шлюбу, та отримані кошти були спрямовані на відшкодування шкоди, завданої позивачем у дорожньо-транспортній пригоді іншим її учасникам. Телевізор LG 42 LF 653 V, який бажає отримати у свою власність позивач, придбаний за кошти, отримані у кредит її матір'ю, та був наданий їм для користування, коли вони мешкали у будинку її батьків, а тому це майно не має статусу спільного сумісного майна подружжя. Пральна машина була придбана її батьками ще у 2005 році, тобто ще до укладання між сторонами по справі шлюбу. Ноутбук «ASUS» Х75 - TY 119D, придбаний нею за 3 999 грн. 26 лютого 2013 року, за кошти які виплачувалися їй при народжені дитини державою. Інше рухоме майно, два кондиціонери та холодильник, на яке посилається позивач, ними взагалі ніколи не придбавалось, та про нього їй нічого невідомо.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний автомобіль був придбаний та відчужений під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, кошти від продажу якого були використані подружжям в інтересах сім'ї, оскільки доказів протилежного сторонами не надано. Щодо поділу телевізора LG 42 LF 653 V, то достовірних доказів існування такого майна на теперішній час, або знаходження його у однієї зі сторін чи у третіх осіб, суду не надано.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками районного суду, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.61,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

В той же час, за змістом ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

З матеріалів справи убачається, що з 10 червня 2011 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5,6).

У період шлюбу сторони придбали майно, яке складається з предметів домашньої обстановки та вжитку, згоди щодо поділу якого вони не досягли та позивач просив спір вирішити в судовому порядку. Зокрема, до спільного майна, що підлягає поділу, позивачем включено телевізор LG 42 LF 653 V, вартістю 16 000 грн. і автомобіль маки та моделі DAEWOO LANOS, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який на підставі довідки-рахунку серія ВІА №503358 від 04 червня 2014 року був зареєстрований за ОСОБА_4.(а.с.9).

В подальшому, зазначений транспортний засіб було відчужено на користь ОСОБА_7, свідченням чого є довідка-рахунок серія ААЕ №963060 від 06 листопада 2015 року (а.с.71-73).

Також, з пояснень позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що спору щодо решти майна, зазначеного в позовній заяві, між сторонами немає, оскільки ОСОБА_2 вважає за потрібне залишити його у користуванні їх сина.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 серпня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.81).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами (ст.212 ЦПК України), з урахуванням норм ст.ст.61,63,65 СК України, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Так, п.6 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

У п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Спірний автомобіль, кошти від продажу якого бажає поділити позивач, проданий в період шлюбу. Доказів того, що обумовлений автомобіль проданий без згоди позивача і не в інтересах сім'ї суду не надано, як і не надано доказів оспорювання самого правочину відчуження автомобіля на користь іншої особи, без його згоди.

Щодо іншого рухомого майна, яке бажає поділити позивач, а саме телевізора LG 42 LF 653 V, то доказів придбання такого майна подружжям ОСОБА_2 не надано, хоча за ст.60 ЦПК України це є його обов'язком.

Отже, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про її відхилення та залишення без змін заочного рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2017 року, оскільки воно є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При цьому, при вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, а заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко