Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/1184/17 Головуючий у 1 інстанції: Смолка І.О.
Є.У.№ 331/4387/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

ОСОБА_2

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення курсової різниці, процентів за користування позикою, 3 % річних,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 23 серпня 2002 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 121 000,00 доларів США, що складало еквівалент 650 980,00 гривень, а відповідач зобовязався повернути позивачу суму боргу за першою вимогою. 17 січня 2005 року позивач звернувся із вимогою до відповідача про повернення суми боргу. Проте, вказана вимога була залишена позичальником без відповіді. Внаслідок цього, через 30 календарних днів після вимоги позивача, тобто 16 лютого 2005 року, наступило прострочення боржника. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року у справі № 22-2084/2008 стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 586 765,30 гривень, що еквівалентно 121 000,00 доларів США за курсом 4,8493 гривні за 1 долар США. Рішення суду відповідачем не виконано. Внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США сума боргу у гривнях збільшилася.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, стягнути з відповідача на свою користь курсову різницю у розмірі 2 454 693,73 гривень, що становить еквівалент 121000,00 доларів США без урахування суми, стягнутої за рішенням суду від 02 липня 2008 року. Просив суд, також, стягнути 3 % річних, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, за весь час прострочення повернення позики (починаючи з 16 лютого 2005 року і до 30 травня 2016 року) в розмірі 1030179,67 гривень і проценти за користування позикою, згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, за весь період користування позикою (починаючи з 23 серпня 2002 року і до 30 травня 2016 року) в розмірі 4290311,28 гривень. Всього просив стягнути 7775184,68 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4182453,62 грн., з яких: курсова різниця 2454693,73 грн.; три проценти річних 271908,94 грн.; проценти за користування позикою 1455850,95 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 6890,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що 23 серпня 2002 року між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач одержав від позивача в борг 121 000,00 доларів США та зобовязався повернути вказану суму за першою вимогою.

На підтвердження укладення договору позики та його умов була складена розписка позичальника, яка посвідчує передання позивачем відповідачеві визначеної грошової суми, еквівалентної 121 000,00 доларів США.

У відповідності до ч.2 ст. 533 ЦК України, сторони договору визначили грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті доларах США.

Сторони договору визначили строк повернення позики моментом предявлення вимоги.

За ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

17 січня 2005 року позивач звернувся із вимогою до відповідача про повернення суми боргу. Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 253, 255 ЦК України, позика мала бути повернена відповідачем до 16 лютого 2005 року включно. Однак, у добровільному порядку відповідач позику не повернув, через що наступило прострочення виконання грошового зобовязання. Першим днем прострочення є 17 лютого 2005 року.

Ці обставини були підтверджені рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року у справі № 22-2084/2008 а тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що вони є преюдиціними та у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України не вимагають доведення.

Зазначеним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 586 765,30 гривень та державне мито у сумі 1 700,00 гривень. Ухвалюючи рішення, суд виходив з офіційного курсу гривні до долара США у розмірі 4,8493 гривні за 1 долар США. Стягнута судом сума обчислюється шляхом множення суми 121 000,00 доларів США на коефіцієнт 4,8493, що дорівнює 586 765,30 гривням.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення курсової різниці виходив з того, що за період примусового виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року у справі № 22-2084/2008, з відповідача фактично стягнуто на користь позивача була сума в розмірі 2 514,11 гривень, але основна сума боргу залишилася непогашеною, хоча курс долара до гривні змінився, отже на день платежу сума боргу збільшилася.

Суд першої інстанції послався на судову практику зазначивши, що вимога стягнути курсову різницю є вимогою примусово виконати грошове зобовязання в частині, не охопленій попереднім рішенням суду. Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 04 лютого 2014 року у справі № 3-1гс14, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Вимагати певних (тобто абсолютно визначених) дій можливо лише за умови чіткого визначення, які саме дії повинен виконати боржник (в даному випадку яку саме суму у гривнях повинен сплатити відповідач).

Оскільки офіційний курс гривні до долара США встановлюється щоденно (п.2 Положення щодо встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496), то визначити, яку саме суму в гривнях повинен сплатити відповідач, можливо лише станом на день платежу.

Суд не врахував ці обставини, не врахував щоденну змінність курсу, а відтак визначив до сплати суму яка визначена на певну дату заявлення позову, хоча протягом розгляду справи курс гривні зазнавав коливань як в бік збільшення так і зменшення.

Відтак щодо позовних вимог в частині стягнення курсової різниці, то слід зазначити, що за ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стягнення курсової різниці у випадку затримання виконання зобовязання ст. 625 ЦК не передбачено.

Відтак позовні вимоги в частині стягнення курсової різниці задоволенню не підлягають.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України, висловлюючи свою правову позицію у постанові від 01 квітня 2015 року, справа № 6-37цс15.

Судовим рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року було вирішено про стягнення боргу у розмірі 586 765,30 гр. ОСОБА_6 про стягнення додаткових сум у звязку несвоєчасним виконанням судового рішення з урахуванням встановленого індексу інфляції (про стягнення додаткових сум від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції) позивачем не заявлялося.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення трьох процентів річних, суд першої інстанції правильно керувався положенням ч.2 ст.625 ЦК України, яка визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також судом правильно встановлено, що прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання настало 17 лютого 2005 року. Позивач заявив вимогу про стягнення трьох процентів річних за період з 16 лютого 2005 року по 30 травня 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що раніше вимоги про стягнення трьох процентів річних у порядку ст. 625 ЦК е позивачем не заявлялися.

Разом з тим, відповідач заявив про застосування позовної давності.

У відповідності до ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України); сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Отже стягненню з відповідача підлягає грошова сума, яка становить 3% річних від суми боргу за останні три роки до звернення його до суду.

Підраховуючи розмір відсотків, які мають бути стягнені з відповідача за порушення грошового зобовязання, суд першої інстанції виходив з боргу у розмірі 3 289 606,79 гр, який не існував на час початкової дати нарахування відсотків, розмір його не підтверджений належними доказами.

Натомість розмір боргу, як встановлено судовим рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року становив 586 765, 30 гр.

З цієї суми боржник сплатив станом на 28,5.2015 року 2 514, 11 гр. ( Це вбачається з довідки ДВС а.с. 22).

З довідки не вбачається коли була сплачена зазначена сума, а тому вона має бути виключена з загального розміру боргу.

Отже борг відповідача становить 584 251,19 гр. (586 765, 30 - 2 514, 11 гр).

Три відсотки за прострочення виконання грошового зобовязання мають бути стягнені в межах строку позовної давності.

Так, позивач завернувся до суду 10 червня 2016 року, подавши позовну заяву через поштове відділення звязку (а.с. 24.).

Тож 3 % річних за прострочку виконання грошового зобовязання мають рахуватися в межах строку позовної давності за період з 10 червня 2013 року по 10 червня 2016 року. та становитимуть 52 631,00.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення процентів за користування позикою, судова колегія враховує зазначену вище встановлену суму боргу, а також строк позовної давності. Позивач заявив вимогу про стягнення процентів за період користування позикою з дня її одержання (23 серпня 2002 року) по 30 травня 2016 року.

Раніше позивач не звертався з таким позовом. До суду він звернувся 10 червня 2016 року а тому трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257, 260 ЦК буде рахуватися з 10 червня 2013 року.

За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, в межах позовної давності перебуває сума процентів за користування позикою, періодом нарахування яких є дні, починаючи з 10 червня 2013 року і закінчуючи днем предявлення позову (10 червня 2016 року).

Враховуючи змінність облікової ставки НБУ та дати її встановлення, розмір процентів із боргової суми 584 251,19 становитиме:

з 10.06.2013 по 12.08.2013 -64 дні -7,00%, о дорівнює 7 171,08 гр; з 13.08.2013 по 14.04.2014 -245 днів - 6,50% що дорівнює 25 490,96 гр ; з 15.04.2014 по 16.07.2014 -93 дні - 9,50%, що дорівнює 14 142,08 гр; з 17.07.2014 по 12.11.2014 -1 19 днів - 12,50%, що дорівнює 23 810,24 гр; з 3.11.2014 по 5.02.2015-85 днів - 14,00% що дорівнює 19 048,19 гр; з 6.02.2015 по 03.03.2015 - 26 днів - 19,50%, що дорівнює 8 115,49 гр; з 4.03.2015 по 27.08.2015 - 177 днів - 30,00%, що дорівнює 84 996,54 гр ; з 28.08.2015 по 24.09.2015- 28 днів - 27,00%, що дорівнює 12 101,20 гр; з 25.09.2015 по 29.10.2015 - 35 днів - 22,00%, що дорівнює 12 325,30 гр ; з 30.10.2015 по 17.12.2015-49 днів - 22,00%, що дорівнює 17 255,42 гр ; з 18.12.2015 по 27.01.2016-41 днів - 22,00%, що дорівнює 14 438,21 гр; з 28.01.2016 по 02.03.2016 - 35 днів - 22,00%, що дорівнює 12 325,30 гр ; з 03.03.2016 по 21.04.2016 - 50 днів - 22,00%, що дорівнює 17 607,57 гр ; з 22.04.2016 по 26.05.2016 - 35 днів 19,00%, що дорівнює 10 644,58 гр .

Загальний розмір процентів за користування позикою у відповідності до 1048 ЦК за період з 10.06.2013 року по 10.06.2016 року становитиме таким чином 279 472,15 грн.

Загальна сума стягнення дорівнюватиме розміру процентів за користування позикою у відповідності до 1048 ЦК за період з 10.06.2013 року по 10.06.2016 року в сумі 279 472,15 грн. та 3 % річних за прострочку виконання грошового зобовязання за період з 10 червня 2013 року по 10 червня 2016 року. в розмірі 52 631,00., а разом 332 103,15 гр.

За ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Загальна сума боргу, яку просив стягнути позивач становить 7775184,68 гр. ОСОБА_7 задоволено на 332 103,15 гр., що становитиме 4,27 %.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6890 гр, 4,27 % від якої становить 294,20 гр.

Тому ця сума судового збору підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

ОСОБА_7 ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення курсової різниці, процентів за користування позикою, 3 % річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 проценти за користування грошовими коштами за період з 10,06,2013 року по 10,06,2016 року у розмірі 279 472, 15 гр. (двісті сімдесят девять тисяч чотириста сімдесят дві гр. 15 коп. та 3% річних за прострочку виконання грошового зобовязання за період з 10,06,2013 р. по 10.06 2016 року в розмірі 52 631 гр. (пятдесят дві тисячі шістсот тридцять одна гр.), а разом 332 103,15 гр. ( триста тридцять дві тисячі сто три гр. 15 коп)

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 294,20 гр. (двісті девяносто чотири гр. 20 коп)

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: