Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/607/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

04.05.2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Єгорової С.М.; Письменного О.А.

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Долинський районний сектор управління державної міграційної служби в Кіровоградській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов'язання зняти з реєстрації місця проживання та виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа Долинський районний сектор Державної міграційної служби в Кіровоградській області та просила:

- визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на проживання в АДРЕСА_1;

- виселити ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житла;

- зобов'язати Долинський РС УДМС зняти ОСОБА_3 з реєстрації по вищевказаній адресі.

В обгрунтування вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_2.

З 2006 року в будинку проживав і був зареєстрований її чоловік ОСОБА_3, з яким у 2014 році шлюб розірвано.

Відповідач веде себе неадекватно, дебошує, зловживає спиртними напоями, застосовує до неї та дочки фізичну силу.

Вона неодноразово просила ОСОБА_3 знятись з реєстрації з вищевказаного будинку, однак відповідач в добровільному порядку з реєстрації не знявся та продовжує проживати в будинку.

Стосунки з бувшим чоловіком склались таким чином, що неможливе проживання в одному помешканні. Його реєстрація також перешкоджає оформленню субсидії, продажу будинку, що обмежує її права як власника.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, не враховано, що позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів, відповідача двічі притягували до адміністративної відповідальності за порушення ст. 173-2 КУпАП (вчинення насильства в сім'ї.).

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно ч. 9 ст. 74 ЦПК через засоби масової інформації (а.с.105). Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с.103-104).

Частиною 2 статті 305 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що допущені відповідачем порушення правил співжиття (вчинення насильства в сім'ї) стосуються саме житлових відносин, а також жодних документів, що свідчать про застосування відповідно до ст. 116 ЖК до ОСОБА_3 заходів громадського впливу.

З висновком суду про відмову в задоволенні позову, колегія суддів погоджується.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2. 17 вересня 2004 року право власності за ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок зареєстровано у Долинській дільниці Кіровоградського обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації, на підставі рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 16 липня 2004 року (а. с. 6-7).

10 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано заочним рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області 12 вересня 2014 року (а. с. 8; 12).

Згідно відомостей Долинського РС УДМС України в Кіровоградській області ОСОБА_3 з 06 грудня 2006 року зареєстрований по АДРЕСА_2 (а.с.17).

ОСОБА_2 неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу сварок, що виникали між нею та ОСОБА_3, останній вчиняв дебоширство, неадекватно ставився до неї та дитини (а. с. 26-38).

12 лютого 2016 року постановою Долинського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за вчинену 1 січня 2016 року по місцю проживання сварки зі своєю дружиною ОСОБА_2 (а.с.51)

Постановами Долинського районного суду Кіровоградської області від 24 березня 2016 року та 29 серпня 2016 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1,2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з тим, що він що 28, 29 січня 2016 року, 2 лютого 2016 року та 4 серпня 2016 року вчиняв сварки за місцем проживання зі своєю дружиною ОСОБА_2 (а.с.49-50)

Відповідно до ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідача також покладений процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника або місцезнаходження його майна.

Статтею 319 ЦК України встановлені загальні підстави здійснення власником права власності, відповідно до яких останній володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Аналогічне положення містить ч.1 ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Мається на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виходячи з конституційного права кожного громадянина на житло, гарантованого ст. 47 Конституції України, виселення особи з будинку (квартири) без надання їй іншого жилого приміщення з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, є винятковою мірою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів для виселення відповідача у порядку ст.116 ЖК України.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 дійсно неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ із заявами на дії відповідача. В результаті чого постановами Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2016 року, 29 серпня 2016 року та 24 березня 2016 року ОСОБА_3 визнавали винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП.

Разом з тим, позивачем не доведено, а судом не встановлено реального вжиття до ОСОБА_3 заходів громадського впливу або повторного застосування заходів попередження, які мають передувати його виселенню із будинку та є обов'язковими умовами для застосування ст.116 ЖК України. Оскільки висновки Долинського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області про результати розгляду повідомлень ОСОБА_2, згідно яких ознак будь-якого кримінального правопорушення в діях відповідача не встановлено та постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не можуть розцінюватися, як заходи громадського впливу, що передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України та Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2, а тому не можуть бути правовою підставою для виселення відповідача зі спірного будинку на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України.

ОСОБА_5 вселився в спірний будинок на правах члена сім'ї - чоловіка власника будинку і проживав з позивачем до 2014 року однією сім'єю. Доказів систематичного застосування до нього заходів запобігання та громадського впливу, що є обов'язковою умовою застосування ст. 116 ЖК України, матеріали справи не містять.

За вказаних обставин, відсутні підстави для виселення відповідача зі спірного будинку.

Питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом може бути вирішено за наявності підстав, передбачених ст. 405 ЦК України. Доказів, про наявність підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житлом, ОСОБА_2 також не надано.

Вимоги ОСОБА_2 про зняття відповідача з реєстрації також не підлягають задоволенню, адже є похідними та залежать від вирішення питання про право користування відповідачем житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалене з порушенням норм права, а відтак є незаконним.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем фактів порушення її прав, свобод та інтересів та виходячи з визначених ст. 1 ЦПК України завдань цивільного судочинства правомірно відмовив в задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: