АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКравець В.А., Махлай Л.Д.
при секретаріГоін В.С.
за участю: апелянта ОСОБА_5,

представника апелянта ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року позов задоволено. /а.с. 51-53/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_5, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, вважаючи, що суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов'язки. Вказувала на те, що перебувала з ОСОБА_8 у шлюбі з 16.11.2007 р. по 06.08.2011 р. У провадженні Шевченківського районного суду знаходиться справа про поділ майна подружжя, а начебто укладений договір позики між ним та його дочкою, слугує доказом, що майно, придбане у шлюбі, придбане за особисті кошти ОСОБА_8, позичені у його доньки ОСОБА_7 Наголошувала на тому, що договір позики та розписка були складені кілька років потому, аніж вказана в них дата, саме для спростування доводів спільності майна, що ділиться в судовому порядку в іншому провадженні. Крім того, вказувала на те, що з матеріалів справи не можливо встановити, чи було досліджено судом першої інстанції оригінал договору позики. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просила рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

№ справи 755/3297/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/33 /2017
Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, на підставі наступного.

Судом встановлено, що за матеріалами справи між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, датований 22.10.2007 р., за умовами якого ОСОБА_10 передала у власність ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 320 000,00 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на день укладення становлять 1616000,00 грн., а позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у доларах США у визначений договором строк. (а.с. 6-7)

Також, ОСОБА_8 було власноручно написано розписку датовану 22.10.2007 року про отримання суми позики в розмірі 320000,00 дол. США (а.с. 8), яку він зобов'язався повернути відповідно до умов укладеного договору позики в присутності свідків - ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які були допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції. (а.с.36-37)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 525 ЦК України якою передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, ст.526 ЦК України про те, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, та ч.1 ст. 1049 ЦК України про те, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти у повному обсязі позивачці не повернув, при цьому термін повернення коштів визначених у договорі позики та розписці від 22.10.2007 року минув, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача суму позики в розмірі 73500,00 дол. США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 1 дол. - 16, 241449 грн. та становить 1193746,50 грн., оскільки судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Так, у матеріалах справи міститься договір позики датований 22.10.2007 р. / а.с.6/

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194,212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

На підтвердження обставин, викладених у позові, судом першої інстанції також було допитано свідків ОСОБА_11, яка показала, що була присутня при передачі та підписанні договору, гроші передавались в доларах / а.с.45-49/, свідка ОСОБА_12, який показав, що був присутнім при підписанні договору та отриманні коштів / а.с.36-37/

Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, укладення договору позики та факт передачі коштів не можуть бути підтверджені показами свідків, оскільки саме договір та розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджують як його укладення, так і умови договору, а також засвідчують отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, судом апеляційної інстанції, було призначено судово-технічну експертизу документів, за результатами якої 10.03.2017 р. проведено експертизу, з наступними висновками.

На договір позики від 22.10.2007 р., укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та розписку від імені ОСОБА_8, датовану 22.10.2007, здійснювався вплив сторонніх

факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло

призвести до штучного зістарювання їх реквізитів. Встановити час нанесення друкованого тексту у досліджуваному договорі позики від 22 жовтня 2007 року, а отже і порівняти час його нанесення з датою, вказаною у документі не видається можливим.

Підписи від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що містяться у договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а отже і сам документ виконані у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання підписів у документі не представляється можливим.

Дата, вказана в договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, не відповідає дійсній даті складання даного договору.

Надана для дослідження розписка від 22 жовтня 2007 року на суму 320 000 доларів США, підписана ОСОБА_8, виконана у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання записів та підпису у документі не представляється можливим.

Крім того, слід вказати на те, що в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_7 про розгляд справи була повідомлена, направила на адресу суду клопотання про її відкладення, відповідач ОСОБА_8 з матеріалами справи та експертним висновком ознайомлювався, однак жодних пояснень, зважаючи на висновок експертизи у справі, сторони не надали.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, як колишнім подружжям існує спір щодо поділу спільного майна подружжя, прийнято рішення Шевченківським районним судом м. Києва від 09.03.2017 р., яке оскаржується в апеляційній інстанції. / справа 761/21807/14-ц/

Обґрунтовуючи заперечення у вказаній справі, ОСОБА_8 посилався на те, що речі, придбані за час шлюбу, куплені за кошти, отримані від позики у ОСОБА_7 - його дочки.

Таким чином, зважаючи на обставини справи, те, що дату договору позики та розписки на суму 320 000 доларів США неможливо встановити, однак вони вчинені пізніше квітні 2012 року, рішення суду першої інстанції щодо стягнення боргу за договором позики ґрунтується на неповному встановленні обставин справи, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року - скасувати, та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: