Справа № 530/468/17
Номер провадження 2/530/380/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради Полтавської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач, ОСОБА_1 звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Зіньківської міської ради Полтавської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачаОСОБА_3 міської ради Полтавської області, відповідача та проаналізувавши наявні матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що в 2017 році в силу випадкових обставин позивач дізнався, що з 29 грудня 1997 року він є співвласником квартири на праві сумісної приватної власності у розмірі 1/2 частки, за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 46,4 м.кв..

Документом, який підтверджує цю обставину є свідоцтво про право власності на житло, видане 29 грудня 1997 року Зіньківською міською радою на підставі розпорядження від 29 грудня 1997 року №85.

Співвласником вказаної квартири за адресою: АДРЕСА_1 є мати позивача, громадянка ОСОБА_2, яка і проживає до цього часу в зазначеній квартирі.

Крім цього, позивачу стало відомо, що в порушення вимог законодавства з питань приватизації в грудні 1997 року відповідачкою, ОСОБА_2, було подано заяву з підписами членів сімї до Зіньківської міської ради, щодо приватизації житла розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

На момент подання ОСОБА_2 заяви про приватизацію житла, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 дійсно був зареєстрований за вказаною адресою, однак, з 1996 по 2001 рік, він навчався на денній формі навчання у Львівському військовому ордена Червоної зірки інституті імені гетьмана ОСОБА_4 при Національному університеті «Львівська політехніка», який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Гвардійська, 32, та весь час проживав у казармі цього військового навчального закладу протягом вказаного періоду, що підтверджується довідкою від 11.06.2001 № 255.

На час приватизації квартири за адресою: Полтавська область, м, Зіньків, АДРЕСА_2, позивач з м. Львів до м. Зіньків Полтавської області не приїзджав, жодної особистої заяви щодо участі в приватизації не писав, не підписував і не подавав. Повноважень іншим особам щодо здійснення від його імені дій, спрямованих на приватизацію вказаного житла, як у грудні 1997 року, так і в подальшому, він не надавав та участі у оформленні права власності на вказану квартиру не приймав.

З 2001 по 2006 рік після закінчення вказаного військового навчального закладу ОСОБА_1 проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем подальшого проходження військової служби, а з 2006 року по даний час проживає у м. Києві у звязку з проходженням військової служби, про що свідчать відмітки про приписку зроблені відповідними реєстраційними органами МВС України в паспорті ОСОБА_1, громадянина України серії КН №034495, виданого Зіньківським РВ УМВС України в Полтавській області 03 листопада 1995 року, та який в звязку з одруженням в подальшому було замінено на паспорт громадянина України серії МЕ №992354, виданого Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 09 червня 2010 року. На даний час позивач проживає разом зі своєю сімєю у складі 3-х осіб за адресою АДРЕСА_3.

Раніше до суду за захистом своїх порушених прав, що полягають у можливості самостійно, особисто або за участю, належним чином уповноваженим його представником, обирати житло та вчиняти дії щодо його приватизації в передбачений законом спосіб, він не звертався, оскільки йому до цього часу не було відомо про оформлення права його власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, співвласником на праві сумісної приватної власності у розмірі 1/2 частки, якої він є, його батьки про цей факт до цього часу не повідомляли.

Дія відповідача ОСОБА_2 щодо подання заяви про приватизацію житла з нібито за згодою всіх членів сімї, тобто і ОСОБА_1, у тому числі, суперечила та суперечить вимогам ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яким передбачено, що передача квартир у власність (спільну або часткову) здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно проживають в даній квартирі.

Також, відповідно до вимог ч.ч. 2, 4 статті 369 Цивільного кодексу України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 345 Цивільного кодексу закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Крім цього у ст. 19 Конституції України зазначається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак, ОСОБА_2 та посадові особи Зіньківської міської ради у порушення вимог ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 345, ч.ч. 2,4 ст. 369 Цивільного кодексу України, ст.ст. 17, 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404, яким встановлено перелік порядку оформлення приватизації житла, не маючи на те відповідних повноважень здійснили оформлення права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1., без його участі (згоди) та/або участі ОСОБА_1 належного представника, чим порушили позивача законні права та інтереси передбачені ст.ст. 24, 33 Конституції України та позбавили його можливості самостійно використовувати своє право на приватизацію житла.

ОСОБА_1 законні права також прописані та закріплені ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини, якими кожній людині закріплено право на житло.

Враховуючи вище викладені обставини, а саме порушенням відповідачем 1- Зіньківською міською радою, та відповідачем 2 - ОСОБА_2 вимог ст.ст. 19, 24, 33 Конституції України, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини, ст. 345, ч.ч. 2, 4 ст. 369 Цивільного кодексу України, ст.ст. 17, 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, що призвело до порушення законних прав ОСОБА_1, а саме: проведення приватизації 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 та оформлення права його власності на нього, без участі (згоди) ОСОБА_1, участі його належного представника, в звязку з цим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, що полягають у можливості самостійно, особисто або за участю належним чином уповноваженим його представником обирати житло та вчиняти дії щодо його приватизації в передбачений законом спосіб.

Вважає, що за таких обставин, свідоцтво про право власності иа житло видане 29 рудня 1997 року Зіньківською міською радою та розпорядження Зіньківської міської ради від 29 грудня 1997 року № 85, рішенням суду повинно бути скасоване.

Відповідач, ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила факт того, що вона підписала заяву про оформлення у власність квартири за себе та свого сина.

Відповідно, до оригінала інвентаризаційної справи №3008, заяву про передачу квартири в приватну власність написано від «ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Олекс.» (а.с.67) стоїть у верхній частині один підпис у нижній частині прізвище.

Оглянувши в судовому засіданні в інвентаризаційній справі №3008 заяву про передачу квартири в приватну власність.с.67, відповідач, ОСОБА_2 пояснила що вона поставила свій підпис та зробила його розшифровку.

Предствник позивача, ОСОБА_5 в судовому засіданні звернув увагу суду, під час дослідження матеріалів справи, а саме інвентаризаційної справи №3008 що, на сторінці 285 мається паспорт позивача ОСОБА_1, де є його підпис уже на перший погляд має відміність від підписів які стоять у заяві.

Беручи до уваги, що представником відповідача, Зіньківської міської ради Полтавської області не заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відповідно до ст.. 27 ЦПК України, права йому було розяснено, а тому в суду немає сумнівів у тому, що це стоїть підпис відповідача, ОСОБА_2, в звязку з цим всі сумніви трактуються на користь позивача, і того, що він не підписував даної заяви.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 88, 212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради Полтавської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло задоволити.

Визнати не дійсною та скасувати приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_4.

Визнати не дійсним та скасувати розпорядження Зіньківської міської ради від 29 грудня 1997 року №85.

Визнати не дійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1, видане 29 грудня 1997 року Зіньківською міською радою.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 24.05.2017 року.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області ОСОБА_6