РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/17606/16-ц

Провадження № 2/638/1861/17

27.09.2017 рокуДзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Шульзі К.І.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності особи на частку у спільному майні,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності особи на частку у спільному майні. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.02.2002 року між ним та бабусею - ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, на підставі якого остання передала у власність позивачу належні їй 5/6 частин квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла. Власником 1/6 квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_3. Вважає, що частка відповідача у праві спільної власності є незначна, розмір частки не дає можливості виділити в натурі приміщення для володіння та користування, оскільки становить менший розмір ніж площа будь-якого з приміщень квартири. При цьому, квартира є неподільною річчю; позивач та відповідач не є членами однієї сім'ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства; відповідач не бере участі у витратах на утримання квартири, сплаті комунальних послуг. Окрім того, припинення права особи на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Просить суд позов задовольнити, припинити право спільної часткової власності відповідача на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за позивач право власності на цю частку.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, представлені в них, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено матеріалами справи, 14.02.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, на підставі якого остання передала у власність позивачу належні їй 5/6 частин квартири АДРЕСА_1 (а. с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 6).

Як вбачається із інформації, наданої Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 19.06.2017 року, станом на 31.12.2012 року на ім'я ОСОБА_3 зареєстровано право спільної сумісної власності на частину квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28.02.2001 року Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації, р№8-01-230003; а також зареєстровано право приватної власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18.10.2001 року Десятою Харківською державною нотаріальною конторою, р№1-513.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині 1 статті 356 Цивільного кодексу України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Згідно статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до вимог статті 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини 1 статті 365 Цивільного кодексу України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Отже, аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову іншого співвласника можливий за наявності хоча б однієї із чотирьох передбачених частиною 1 статті 365 Цивільного кодексу України підстав і таке припинення у всякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім'ї і за умови попереднього внесення позивачем цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-81цс11, від 02 липня 2014 року №6-68цс14 та від 13 травня 2015 року №6-93цс15, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У відповідності до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Судом встановлено, що спірна квартира не має ізольованих кімнат, які б по площі відповідали ідеальним долям сторін у спільній власності, її розміри та план розташування не дають можливості виділити належну кожному частку квартири в натурі з утворенням ізольованих квартир з самостійним виходом, тобто вказану квартиру неможливо поділити без втрати її цільового призначення, оскільки вона є неподільною річчю за визначенням частини 2 статті 183 Цивільного кодексу України.

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що позивач та відповідач не є членами однієї сім'ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства,тобто доводи сторін щодо неможливості спільного користування спірною квартирою є обґрунтованими.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши в сукупності всі підстави припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, зважаючи на обставини цієї конкретної справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, оскільки дотримані вимоги, передбачені статтею 365 Цивільного кодексу України, припинення права власності в даному випадку не суперечить статті 321 Цивільного кодексу України, статей 41, 92 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також те, що відповідач, користуючись свої правом, передбаченим частиною 2 статті 31 ЦПК України, визнав позовні вимоги у повному обсязі, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності особи на частку у спільному майні підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. 319, 365 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності особи на частку у спільному майні - задовольнити.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2витрати по сплаті судового збору у розмірі 915 (дев'ятсот п'ятнадцять) грн. 67 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Головуючий: