Справа № 372/1684/14-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/1501/17 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 46 18.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

18 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2016 року у справі за позовом Міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держземагенства в Київській області до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання державних актів недійсними, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2014 року прокурор звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держземагенства в Київській області до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання державних актів недійсними, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, збільшивши та уточнивши які, просив суд ухвалити рішення про її задоволення, посилаючись на те, що рішенням 27-ої сесії 5-го скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 14 березня 2008 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,2212 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1. На підставі вказаного рішення 16 березня 2008 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на земельну ділянку за № 64.

Цим же рішенням Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 14 березня 2008 року передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,3746 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_3. На підставі вказаного рішення 16 березня 2008 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на земельну ділянку за № 66.

В подальшому, 21 травня 2008 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договори купівлі-продажу вказаних земельних ділянок №№ 3918, 3911 із ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які стали власниками земельних ділянок в рівних частках.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2008 року № 3918 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (в рівних частинах) видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2212 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2008 року № 3911 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (в рівних частинах) видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,3747 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_3.

В подальшому, 03 червня 2009 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу належної їм на праві спільної власності (в рівних частинах) земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,2212 га для ведення особистого селянського господарства з ОСОБА_6, який зареєстровано в реєстрі за № 2282. За ОСОБА_6 зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку, однак державний акт на право власності на земельну ділянку в управлінні Держземагенства Обухівського району Київської області відсутній.

Крім того, земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_3 на даний час належить ОСОБА_7, якою була проведена реєстрація права власності в реєстраційній службі України на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 25 липня 2008 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 березня 2014 року за № 19520045.

ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2015 року відчужила належну їй на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3 на користь ОСОБА_8

В позовній заяві позивач посилався на те, що передача земельних ділянок у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2008 році Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області відбулася з порушенням норм діючого законодавства, оскільки сільська рада розпорядилася землями, які знаходяться поза її межами, та, крім того, знаходяться у водоохоронній зоні водного об»єкту Голубе озеро.

Враховуючи викладене, прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати рішення 27-ої сесії 5-го скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 14 березня 2008 року в частині передачі земельної ділянки площею 0,2212 га ОСОБА_2 та в частині передачі земельної ділянки площею 0,3747 га ОСОБА_3; визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_6 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2212 га, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та скасувати його державну реєстрацію; витребувати на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Київській області земельні ділянки, які розташовані в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з незаконного володіння: ОСОБА_8 з кадастровим номером НОМЕР_3 та ОСОБА_6 з кадастровим номером НОМЕР_1.

Справа переглядалася судами різних рівнів неодноразово.

Останнім рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Перший заступник прокурора Київської області подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням 27-ї сесії 5-го скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 14 березня 2008 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,2212 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

На підставі вказаного рішення 16 березня 2008 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на земельну ділянку за № 64.

Цим же рішенням Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 14 березня 2008 року передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,3746 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_3.

На підставі вказаного рішення 16 березня 2008 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на земельну ділянку за № 66.

В подальшому, 21 травня 2008 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договори купівлі-продажу вказаних земельних ділянок №№ 3918, 3911 із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно. Вказані земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належали в рівних частинах.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2008 року № 3918 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (в рівних частинах) видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,2212 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2008 року № 3911 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (в рівних частинах) видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,3747 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_3.

В подальшому, 03 червня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу належної їм на праві спільної власності (в рівних частинах) земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,2212 га, для ведення особистого селянського господарства з ОСОБА_6, який зареєстровано в реєстрі за № 2282. За ОСОБА_6 зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку, однак державний акт на право власності на згадану земельну ділянку в управлінні Держземагенства в Обухівському районі Київської області відсутній.

Крім того, стосовно земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_3 була проведена реєстрація права власності на ім'я ОСОБА_7 в реєстраційній службі України на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 25 липня 2008 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 березня 2014 року № 19520045.

Судом також встановлено, що 20.03.2015 року земельна ділянка із кадастровим номером НОМЕР_3 була продана ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_8, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги прокурора є доведеними, однак при зверненні до суду ним пропущено позовну давність, про застосування якої просили відповідачі, що є підставою для відмови в позові.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На спірні правовідносини поширюються положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України в постанові від 16 вересня 2015 року №6-68цс15.

Як роз'яснив Верховний Суд України, органи прокуратури не є позивачами у подібних справах, вони лише діють як представники в інтересах відповідних органів, які є позивачами. Такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 року у справі № 3-21гс15 (у Єдиному державному реєстрі судових рішень № 46301582), від 22.04.2015 року у справі № 3-54гс15 (у Реєстрі № 43801762), від 01.07.2015 року у справі № 6-178цс15 (у Реєстрі № 46301621). Верховний Суд України у вказаних постановах вказав, що питання пропуску позовної давності, поважності причин пропуску мають розглядатись щодо відповідних органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, а не щодо органів прокуратури. Зазначені правові висновки Верховного Суду України відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України та для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як зазначив пленум Вищого господарського суду України у п. 4.1. постанови від 29 травня 2013 року N 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

У постанові від 29 жовтня 2014 року (справа №21-152цс14) Судові палати у господарських і цивільних справах Верховного Суду України дійшли висновку про те, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об»єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб»єктивних прав, відтак обов»язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки позивач (орган місцевого самоврядування), як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов»язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про охорону земель" регулювання в галузі охорони земель здійснюють Верховна Рада України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, а також спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади в межах повноважень, установлених законом.

До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі охорони земель належать відповідно до ст. 15 Закону України "Про охорону земель": координація здійснення державного контролю за використанням та охороною земель; установлення обмежень (обтяжень) у використанні, тимчасова заборона (зупинення) чи припинення використання земельної ділянки громадянами та юридичними особами в разі порушення ними вимог законодавства в галузі охорони земель.

Відповідно до п.п. а), в), г), є) ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; координація діяльності державних органів земельних ресурсів.

Також відповідно до п. 3 ст. 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.

Згідно ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов»язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

Вищезазначені органи зобов»язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов»язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності для позивача розпочався 14 березня 2008 року, оскільки лише на підставі погоджених відповідними службами, в тому числі і Головним управлінням Держземагенства в Київській області, в чиїх інтересах і подано позов прокурором, проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2212 га у власність ОСОБА_2 та земельної ділянки площею 0,3746 га у власність ОСОБА_3, враховуючи позитивний висновок державної землевпорядної експертизи від 26.02.2008 року № 16-163-е, було затверджено та передано безоплатно у власність земельні ділянки рішенням 27-ої сесії 5-го скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області 14 березня 2008 року, що підтверджує факт обізнаності позивача про порушення земельного законодавства, а тому початок перебігу позовної давності повинен обраховуватися саме з дня затвердження 14 березня 2008 року проекту землеустрою рішенням 27-ої сесії 5-го скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Отже, державі в особі утворених нею органів, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і об»єктивно могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення. Уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов»язків щодо недопущення цих порушень під час виготовлення відповідної технічної документації, затвердження її, а також щодо усунення цих порушень протягом позовної давності.

Враховуючи те, що на час звернення з даним позовом до суду у березні 2014 року позовна давність сплила, а відповідачами до ухвалення судом рішення було заявлено про її застосування, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: