Справа № 356/571/17 Головуючий у І інстанції Капшученко І. О.
Провадження № 22-ц/780/4668/17 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 38 27.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Мельника Я.С., Волохова Л.А.,

при секретарі: Волошину В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Березанського районного суду Київської області від 08 серпня 2017 року у справ за позовом ОСОБА_2 до Березанської міської ради Київської області про визнання права власності на спадкову земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, обґрунтовуючи її тим, що рішенням Березанської міської ради народних депутатів від 29.12.1992 р. її чоловіку - ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку площею 2,1 га, з яких ріллі 2,0 га, про що видано Державний акт, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за № 229. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, проте позивачу постановою нотаріуса було відмовлено в оформленні її права на спадщину на вказану земельну ділянку з підстав відсутності правовстановлюючого документу. Відтак, вважає, що її право як спадкоємця, порушене, тому просить суд визнати за нею право власності на спадкову земельну ділянку площею 2,0070 га для ведення селянського фермерського господарства в м. Березань Київської області.

Заочним рішення Березанського районного суду Київської області від 08 серпня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд встановивши вину Березанської міської ради в тому, що вона видала державний акт, форма якого не була передбачена, повинен був поновити допущене відповідачем порушення права. Крім того вважає, що суд своїм рішенням порушив ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позов пред'явлено не правомірно, оскільки позивачем при зверненні до суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 за життя отримав документ, що посвідчує його право на спірну земельну ділянку, а саме державний акт на право приватної власності на землю за встановленою чинним на той час законодавством формою, відтак, недоведеним є факт набуття ним права власності в розумінні ст. 22 ЗК УРСР (1990 року).

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених в п. 3.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, вбачається, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 2. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Разом з тим, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Законом України «Про форми власності на землю» з 30.01.1992 в Україні поряд з державною власністю на землю було запроваджено колективну і приватну форми, а Законом України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» від 13.03.1992 даний нормативний акт, а саме ЗК УРСР, було викладено в новій редакції, положеннями ч.1 ст. 3 якого було передбачено, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними.

Нормами частини 1, 3 статті 6, частини 1 статті 22, частини 1, 3 статті 23 ЗК України (1990 року) в редакції від 13.03.1992, передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі їх передачі у власність місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, а момент виникнення права власності пов'язувався з встановленням меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержанням державного акта про право власності на землю, який визнавався єдиним документом, що посвідчував право власності на землю. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 51 ЗК УРСР (1990 року) в редакції від 13.03.1992, передача земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства у власність здійснювалась місцевими Радами народних депутатів на підставі відповідних рішень про передачу земельної ділянки у власність.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.1992 № 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» було затверджено наступні форми державних актів: 1) на право колективної власності на землю; 2) на право приватної власності на землю.

Згідно роз'яснень викладених в абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Встановлено, що відповідно до архівного витягу з протоколу засідання одинадцятої сесії (двадцять першого скликання) Березанської міської ради від 29.12.1992 «Про відведення земельних ділянок для створення селянських (фермерських) господарств», виданого Березанською міської радою Київської області 14.01.2016 за № 1, ОСОБА_3 у власність було надано земельну ділянку площею 2,1 га, з них ріллі 2,0 га (а.с.7).

Встановлено, що згідно ксерокопії державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого Березанською міською Радою народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 229, земельна ділянка площею 2,07 га була передана ОСОБА_3 у довічне успадковуване володіння для організації селянського (фермерського) господарства (а.с.17).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції у Київській області 07.10.2011року (а.с.12).

Встановлено, що відповідно до протоколу № 1 загальних зборів селянсько (фермерського) господарства «КВАНТ» від 20.01.2012року, головою даного господарства було обрано дружину померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_2 та внесено відповідні зміни до статутних документів що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія ААБ № 026464 (а.с.11).

Встановлено, що постановою державного нотаріуса Березанської міської держаної нотаріальної контори Тищенко Н. В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.07.2016 № 635/02-31 ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2,07 га для ведення фермерського господарства, що належала ОСОБА_3, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку (а.с.25).

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем при зверненні до суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 за життя отримав документ, що посвідчує його право валасності на спірну земельну ділянку, а саме державний акт на право приватної власності на землю за встановленою чинним на той час законодавством формою, відтак, недоведеним є факт набуття ним права власності в розумінні ст. 22 ЗК УРСР (1990 року).

Крім того колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку, що право довічного успадковуваного володіння землею як форма речового права на землю було передбачено ст. 6 ЗК УРСР (1990 року) в редакції від 18.12.1990, та законодавчо визнавалось в період часу з 18.12.1990 по 13.03.1992, тобто до моменту прийняття Закону України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» від 13.03.1992, після чого як інститут права було припинено.

Постановою Верховної ради Української РСР «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок» від 27.03.1991 № 889- ХІІ було затверджено форму державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею. Однак, вказана Постанова втратила чинність 13.03.1992 на підставі Постанови Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землю».

Доводи апеляційної скарги про те, що встановивши вину Березанської міської ради в тому, що вона видала державний акт, форма якого не була передбачена, повинен був поновити допущене відповідачем порушення права, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивачем пред'явлено позов про визнання права власності, при цьому докази того, що спадкодавецем було набуте за життя таке право в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд своїм рішенням порушив ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, не заслуговують на увагу, оскільки спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то і позивач - спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на земельну ділянку.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених в рішенні не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Березанського районного суду Київської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: