ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року м. Київ
Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Романюка Я.М.,
суддів:Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,
Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок за заявою ОСОБА_7 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року Києво-Святошинська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» (далі - ДП «ДСВ ІФРГ НАН України») звернулася до суду з позовом до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.

Позивач зазначав, що 20 травня 2002 року ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» видано державний акт на право постійного користування землею площею 971,21 га з цільовим призначенням - для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції.

Із цієї ділянки на підставі рішення Глевахівської селищної ради від 22 червня 2007 року було передано у власність відповідачці ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0994 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1

ОСОБА_6 12 лютого 2008 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

На момент прийняття такого рішення Глевахівською селищною радою був дійсним акт на право постійного користування землею, виданий ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» з категорією сільськогосподарського призначення. Однак Глевахівська селищна рада не приймала рішень про зміну цільового призначення земельних ділянок на АДРЕСА_2 Київської області, які були передані у приватну власність саме для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Рішенням Господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року було задоволено позов Глевахівської селищної ради, припинено право постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, вилучено вказану ділянку у державного підприємства на користь селищної ради, визнано недійсним державний акт на право постійного користування землею в частині користування ділянкою площею 387,19 га та в цій частині скасовано його державну реєстрацію.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, яке набрало законної сили, було задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року, дане рішення суду скасоване і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі.

Зі скасуванням судового рішення зникла підстава для вилучення 387,19 га земель з користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», а тому передача земель у власність фізичним особам порушує права цього підприємства. Отже, Глевахівська селищна рада, прийнявши рішення від 22 червня 2007 року в частині передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки діяла за відсутності для цього повноважень і з порушенням положень ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», ч. 4 ст. 84, ч. 5 ст. 116 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_714/ed_2016_12_06/pravo1/T012768.html?pravo=1>, ч. 9 ст. 149 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_940/ed_2016_12_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> та ч. 2 ст. 150 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_954/ed_2016_12_06/pravo1/T012768.html?pravo=1>, ст. 20 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_589064/ed_2016_12_06/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 21 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_184/ed_2016_12_06/pravo1/T012768.html?pravo=1>, оскільки ділянки не були вилучені у державного підприємства повноважним органом у встановленому законом порядку.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірну земельну ділянку площею 0,0994 га на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2012 року ОСОБА_6 відчужила на користь ОСОБА_7, у зв'язку із чим державним реєстратором реєстраційної служби Васильківського МРУЮ 27 липня 2013 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку за ОСОБА_7 Таким чином, земельна ділянка вибула із державної власності поза волею постійного користувача − ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», адже селищна рада не мала повноважень щодо розпорядження спірними земельними ділянками.

Ураховуючи викладене, позивач просив визнати рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 22 червня 2007 року в частині передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки та державний акт на її ім'я недійсними; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 липня 2013 року за ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0994 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7 на користь Головного управління Держземагентства у Київській області та ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» зазначену земельну ділянку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року відмовлено в позові.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 22 червня 2007 року в частині передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0994 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1. Визнано недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, виданий 12 лютого 2008 року на ім'я ОСОБА_6, та скасовано його державну реєстрацію. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» зазначену земельну ділянку. У решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 140 ЗК України, статей 57-60, 74, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 338 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Генеральної прокуратури України - Халанчук О.С., перевіривши наведені в заяві доводи, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає.

Відповідно до змісту статті 360-5 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Суд установив, що 20 травня 2002 року ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» видано державний акт на право постійного користування землею площею 971,21 га з цільовим призначенням - для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції.

Із цієї ділянки на підставі рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 26 червня 2007 року було передано у власність з-поміж інших відповідачці ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0994 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані АДРЕСА_1

ОСОБА_6 12 лютого 2008 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

Господарський суд Київської області рішенням від 31 грудня 2008 року задовольнив позов Глевахівської селищної ради про припинення ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га та її вилучення.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, яке набрало законної сили, було задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року, дане рішення суду скасоване і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Глевахівської селищної ради відмовлено.

Відповідно до листа Управління Держземагентства у Київській області земельна ділянка з кадастровим номерам НОМЕР_2, яка передана у власність відповідачці ОСОБА_6, входить у межі ділянки ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» (а.с. 46,168).

Крім того, з карти-схеми земельної ділянки державного підприємства вбачається, що надана ОСОБА_6 земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 повністю розташована в межах ділянки державного підприємства (а.с. 159, 160, 167).

27 липня 2012 року ОСОБА_7 придбав спірну земельну ділянку площею 0,0994 га за відплатним договором у ОСОБА_6

Скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що передана у власність ОСОБА_6 земельна ділянка відноситься до особливо цінних земель (землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів), знаходиться в межах земель, переданих у користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», і в установленому законом порядку в землекористувача не вилучалася, а також не змінювалось її цільове призначення. Отже, рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 22 червня 2007 року про передачу цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_6 та державний акт, виданий на підставі цього рішення, є незаконними.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 26 жовтня 2016 року Верховний Суд України зазначив, що суди, вирішуючи спір, виходили з того, що на час прийняття Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області рішення про передачу у власність відповідачів спірних земельних ділянок право постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельними ділянками було припинене, оскільки ці земельні ділянки були вилучені та передані до земель запасу Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області на підставі рішення Господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року, яке на той час було чинним. Однак суди залишили поза увагою, що зазначене судове рішення було скасоване у зв'язку з нововиявленими обставинами рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, залишеним без змін рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про припинення права постійного користування земельною ділянкою, її вилучення, визнання недійсним та скасування державної реєстрації державного акта. Таким чином, скасоване судове рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою не може вважатися відповідним юридичним фактом, з яким земельний закон пов'язує припинення права користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельними ділянками. Зважаючи на зазначене, суди дійшли помилкового висновку про те, що примусове припинення права користування земельними ділянками ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» є правомірним. Крім того, суди дійшли взаємовиключних висновків, а саме: вважаючи, що спірні земельні ділянки були правомірно передані у власність відповідачам у зв'язку з припиненням у судовому порядку права користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельними ділянками, водночас зауважили, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах земель, переданих у постійне користування цього підприємства.

- від 12 вересня 2012 року, суд виходив із того, що перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 ЗК України і є вичерпним. Такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, зазначеним Кодексом не передбачено. При вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп, відповідно до п. 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

- від 29 травня, 30 жовтня 2013 року суд відмовив у задоволенні заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали касаційного суду, оскільки наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 116, 126, 140, 152 ЗК України.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 30 січня 2013 року, від 23 вересня 2015 року суд касаційної інстанції, скасовував рішення судів попередніх інстанцій та направив справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судами не встановлені фактичні обставини, що мають значення для їх правильного вирішення.

- від 20 березня 2013 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що судами неправильно встановлено характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

-15 липня 2015 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду на направляючи справу на новий апеляційний розгляд, виходив із того, що рішенням апеляційного господарського суду скасовано рішення місцевого суду у зв'язку з нововиявленими обставинами й ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області про припинення ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» права користування земельною ділянкою. Однак, апеляційний суд вказане рішення суду та встановлені ним факти не дослідив і не дав їм належної правової оцінки. Також поза увагою суду залишилося те, що згідно з інформацією ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на зберіганні в архіві даної установи перебуває технічна документація по складанню державного акта на право постійного користування землею ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» і каталог координат зовнішніх меж земельних ділянок, які взагалі не досліджувалися.

- 6 квітня 2016 року касаційний суд, скасовуючи рішення апеляційного суду на направляючи справу на новий апеляційний розгляд, виходив із того, що апеляційний суд указуючи на відсутність доказів про фактичне накладання земельних ділянок, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України, зокрема, щодо необхідності призначення у справі відповідної експертизи для з'ясування вказаних обставин.

- 22 червня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду про відмову в позові та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, виходив із того, що суд не врахував ту обставину, що відповідачу надано земельну ділянку із земель, що знаходяться в постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», питання про вилучення яких у визначеному законом порядку не погоджувалося й не вирішувалося. Також поза увагою суду залишилося те, що на зберіганні в архіві ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» перебуває технічна документація по складанню державного акта на право постійного користування землею ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» і каталог координат зовнішніх меж земельних ділянок, які взагалі не досліджувалися. Апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи у повному обсязі, що мають суттєве значення для її вирішення, не сприявши жодним чином відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1> з'ясуванню таких обставин.

- від 9 листопада 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, виходив із того, що суд не з'ясував усіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, на підставі зібраних доказів у сукупності; не дослідив матеріалів технічної документації щодо складання державного акта на право постійного користування землею ДП «ДВС ІФРГ НАН України», у яких міститься каталог координат кутів зовнішніх меж землекористування, карти-схеми; не навів мотивів відхилення доводів прокурора про те, що вказані докази достатньо підтверджують як обставини точного місця розташування земельної ділянки землекористувача ДП «ДВС ІФРГ НАН України», так і факт накладання земельних ділянок сторін у спорі; дійшов висновку про відсутність судової земельно-технічної експертизи у справі як єдиного допустимого доказу підтвердження обставин про накладання земельних ділянок із порушенням вимог ст. ст. 57 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1819/ed_2016_10_19/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 212 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2016_10_19/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 147 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1918/ed_2016_10_19/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

- від 23 листопада 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що суди залишили поза увагою те, що судове рішення, на підставі якого були вилучені з користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельні ділянки, скасовано рішенням суду у зв'язку з нововиявленими обставинами й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про припинення права постійного користування земельною ділянкою, її вилучення, визнання недійсним та скасування державної реєстрації державного акта. Таким чином, скасоване судове рішення не може вважатися юридичним фактом, з яким земельний закон пов'язує припинення права користування установою спірними земельними ділянками. Суди дійшли взаємовиключних висновків, а саме: вважаючи, що спірні земельні ділянки були правомірно передані у власність відповідачам у зв'язку з припиненням у судовому порядку права користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» цими земельними ділянками, водночас зауважили, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах земель, переданих у постійне користування цього підприємства.

- від 5 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що суди не дотрималися вимог щодо належного повідомлення відповідачів про наявність судового спору, чим порушено статті 74-76 ЦПК України та вимоги статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод про допуск до правосуддя та позбавили відповідачів можливості подати заперечення на позовну заяву та докази, які б довели ті обставини, на які вони посилалися.

- від 7 грудня 2016 року, постановленій у справі за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» до фізичних осіб про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд касаційної інстанції, застосовуючи положення статей 256, 257, 261 ЦК України, дійшов висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідач посилався на порушення банком строку позовної давності, про застосування якої він не мав можливості заявити в суді першої інстанції, оскільки справу суд розглянув за його відсутності, ухваливши заочне рішення.

- від 25 січня 2017 року, постановленій у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому касаційний суд виходив з того, що суд розглянув справу без належного повідомлення відповідача про дату та місце розгляду справи, його доводів, зокрема, щодо пропуску строку позовної давності та фактично позбавлення можливості заявити про застосування цього строку в місцевому суді, не перевірив.

- від 20 листопада 2013 року, 8 липня 2015 року, 6 липня 2016 року, постановлених у справах за позовами про стягнення грошових коштів суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, виходив з того, що оскільки згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, така заява може бути подана в суді апеляційної інстанції тільки за умови належного повідомлення сторони про розгляд справи в суді першої інстанції що перешкодило цій особі скористатися своїм правом на подачу такої заяви суду до першої інстанції.

Порівняння наданих заявником судових рішень, на які він посилається на обґрунтування своїх вимог, із судовим рішенням, яке переглядається, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими фактичними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах ухвалив різні за змістом судові рішення або що його висновки не відповідають висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України, тому вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, частиною першою статті 3602 , пунктом 2 частини першої статті 3603 , частиною першою статті 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_7 відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

.

Головуючий Я.М. Романюк

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко