УхвалА

іменем україни

10 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Закропивного О.В., Штелик С.П.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Борівського районного суду Харківської області від 25 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 22 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір позики, відповідно до умов якого він передав останньому грошові кошти у розмірі 119 тис. грн, про що видана розписка. 10 січня 2014 року ним на адресу ОСОБА_5 була направлена вимога про повернення боргу, яка отримана останнім 14 січня 2014 року. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_5 не виконав, грошові кошти не повернув.

Позивач посилався й на те, що 29 листопада 2013 року ОСОБА_5 отримав від нього в якості завдатку в рахунок продажу 1/2 частини нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 грошові кошти в розмірі 100 тис. грн, про що видана відповідна розписка. 23 грудня 2013 року ОСОБА_5 направив на його адресу лист, в якому повідомив, що відмовляється від продажу 1/2 частини вказаної нежитлової будівлі. ОСОБА_4 вказував, що ОСОБА_5 не повернув йому грошові кошти.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь загальну заборгованість за договорами у розмірі 319 тис. грн, інфляційні втрати у розмірі 3 332 грн та 3 % річних у розмірі 751 грн 36 коп.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 25 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість по боргових розписках у розмірі 219 тис. грн, інфляційні втрати у розмірі 3 332 грн, 3 % річних у розмірі 751 грн 36 коп., судовий збір у розмірі 3 230 грн 83 коп. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині стягнення заборгованості за договором позики від 22 грудня 2010 року скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позову в цій частині.

Інші учасники процесу судові рішення не оскаржили.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині стягнення заборгованості з договором позики від 22 грудня 2010 року, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. ст. 526, 545, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, дійшли до правильного висновку про те, щоміж сторонами виникли зобов'язання, що випливають з договору позики, що підтверджується розпискою, у якій зазначено «в долг», тобто в позику (а.с. 8), а отримані грошові кошти підлягають поверненню позикодавцю згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-1967 цс 15 від 11 листопада 2015 року, № 6-50 цс 16 від 24 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що оскільки відповідач не виконав своє зобов'язання за договором позики, тому з нього підлягає стягнення сума боргу, інфляційні збитки та три відсотки річних на підставі ст. 625 ЦК України. Заборгованість за договором позики визначена з урахуванням вимог закону та умов договору. Відповідач визнав, що отримав кошти в позику, так як зазначав, що повертав борг на підставі встановленого між ними графіку виконання указаного обов'язку, проте не довів, що ОСОБА_4 знищив частину аркуша, де знаходилась відмітки про часткове погашення боргу, що є його процесуальним обов'язком ( ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Не надано таких доказів і ОСОБА_7

Згідно зі ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

При цьому суди також вірно застосували ст. 65 СК України.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, в основному стосуються переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 25 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник О.В. Закропивний С.П. Штелик