АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/1717/17 Головуючий І інстанції -
Справа № 622/925/16-ц Шабас О.С.
Категорія: Сімейні Доповідач - Міненкова Н.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Міненкової Н.О.

суддів: Карімової Л.В.

Пономаренко Ю.А.

за участю секретарів : Лашакової Д.І., Курносової К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації Харківської області про зміну місці проживання дитини, надання дозволу на виготовлення проїзного документу та вивезення дитини за кордон, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації Харківської області про відібрання дитини,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_4.

Змінено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлене рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 23 липня 2015 року по справі № 622/594/15-ц,

визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_4, за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_2;

надано ОСОБА_4 дозвіл, без згоди батька ОСОБА_3 на виготовлення окремого проїзного документу малолітньому ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, для тимчасового виїзду за межі України до Республіки Чилі;

надано ОСОБА_4 тимчасовий дозвіл на вивезення її сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_3 до Республіки Чилі з 27 грудня 2016 року з обов'язковим поверненням в Україну до 01 червня 2017 року;

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погодився з рішенням ОСОБА_3 й в апеляційні скарзі зазначає., що судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

Розглядаючи його зустрічні позовні вимоги суд допустив неповноту судового слідства і необґрунтованість висновків.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони та їх представників колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

В статті 5 Хартії прав сім'ї, представленої Апостольским Престолом 22 жовтня 1983 року записано: «оскільки батьки дали життя своїм дітям, вони мають первинне і невід'ємне право виховувати їх; отже, їх слід вважати первинними і головними вихователями власних дітей.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Таким чином, забезпечення інтересів дитини, недопущення порушення її прав є головним фактором при визначенні місця проживання дитини.

Стаття 3 Конвенції про права дитини проголошує: «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».

Питання забезпечення інтересів дитини базується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження. Дорослі, поринаючи у свої власні проблеми, скуті взаємними образами, почуття дітей і їх переживання за інерцією відсовують на другий план. Тоді ж як в більшості випадків кардинально змінюється саме життя дитини: це і нове оточення, часто нове місце проживання, неможливість спілкування з обома батьками одночасно тощо. Тоді ж як кожній дитині необхідне емоційно комфортне середовище для нормального фізичного, духовного та морального розвитку.

Судовим розглядом було встановлено що сторони перебували у шлюбі з 12 вересня 2009 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5.

Шлюб було розірвано за рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 27.03.2015 року, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 Позивачка мотивувала свої вимоги тим, що сімейне життя не склалося, сторони мають різні погляди на сімейне життя, втрачені почуття поваги і любові. ( а.с.32).

В позовній заяві про зміну місця проживання дитини позивачка зазначала, що в червні 2015 року стало зрозуміло, що в її житті відбуваються суттєві зміни так як вона отримала пропозицію взяти шлюб з чоловіком який проживає за кордоном, у зв'язку з чим вона 10 липня 2015 року виїхала до місця проживання свого майбутнього чоловіка.

23 липня 2015 року Золочівським районним судом Харківської області були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з ним. Справа розглядалася за відсутності ОСОБА_4, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.33).

З рішення вбачається, що малолітній ОСОБА_5 проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1. Мати за вказаною адресою не проживає, батько виховує сина самостійно (довідка депутата селищної ради Харківської області Світличного Ю.О. від 25.05.2016 року).

Звертаючись із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 ОСОБА_3 зазначав, що відповідачка приїхала на територію України в липні 2016 року і звернулася до нього з проханням поспілкуватися із сином за місцем проживання її батьків на що він надав дозвіл, але остання сина йому не повернула і протягом усього часу розгляду справи в суді утримувала його у себе, у зв'язку з чим він звертався до правоохоронних органів.

Згідно з висновком ДОП Золочівського ВП Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області від 10.08.2016 року встановлено, що 14.07.2016 року до заявника додому приїхала із - за кордону колишня дружина гром. ОСОБА_4, забрала спільну малолітню дитину і поїхала до своїх батьків в с. Лебяне, Зачепилівського району Харківської області. В телефонній розмові пояснила, що дитина знаходиться з нею, виховується в належних умовах. (а.с.58).

Як вже зазначалося, на час звернення у суд з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю набуло чинності і не було скасовано рішення Золочівського районного суду Харківської області, яким місце проживання малолітнього ОСОБА_5 визначено з батьком за вказаною адресою.

За актом обстеження житлово - побутових умов сім'ї станом на 07.жовтня 2016 року син ОСОБА_5 з батьком за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. Проживає разом з матір'ю. (а.с. 55).

Відповідно до ч.1 ст. 162 Сімейного Кодексу України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. За нормою частини другої цієї статті дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я.

В мотивувальній частині рішення суду суд першої інстанції зазначив, що судовим розглядом було встановлено, що на час перебування дитини з батьком, для неї були створені належні умови проживання, розвитку та навчання, родина піклувалася про ОСОБА_5, забезпечуючи його усім необхідним, готуючи до школи та дорослого життя (абз.6 стор. 213 рішення).

Ці обставини підтверджуються поясненнями свідків, а також письмовими доказами. Так з довідки Золочівської гімназії №-1 Золочівської районної державної адміністрації вбачається, що ОСОБА_5 зарахований в перший клас Золочівської гімназії №-1, отримав підручники, забезпечений прописами з друкованою основою за кошти батька. Зайняття не відвідує за сімейними обставинами (а.с. 59). Відповідно до довідки про доходи загальна сума доходу ОСОБА_3 за період з березня 2016 по серпень 2016 року склала 478 18,29 грн. (а.с.53). ОСОБА_3 займає посаду машиніста тепловоза у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Харків - Сортувальний» Регіональної філії «Південна залізниця» Публічного Акціонерного товариства «Українські залізниці».

Враховуючи ці обставини вважати, що були наявні підстави для застосування норми частини другої статті 162 Сімейного Кодексу України щодо неповернення дитини за місцем її останнього проживання, визначеним за рішенням суду не можна. Як не можна стверджувати, що з часу постановлення рішення про визначення місця проживання дитини з батьком останній неналежно виконував свої батьківські обов'язки, не забезпечував сина матеріально, не піклувався про його розвиток та моральний стан. Докази цьому суду не надавалися, навпаки, суд в мотивувальній частині надав належну оцінку наданим доказам з боку відповідача за основними позовними вимогами та позивача за зустрічними вимогами про те, що свої батьківські обов'язки ОСОБА_3 виконував належно.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 161 Сімейного Кодексу України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини орган опіки і піклування або суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки і піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, , брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Проте суд не зв'язаний висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З матеріалів справи вбачається, що Золочівською районною державною адміністрацією службою у справах дітей 12.10.2016 року розглядалося звернення ОСОБА_4 щодо зміни місця проживання малолітнього сина. У листі за підписом начальника служби, з посиланням на принципи ст. 6 Декларації прав дитини також вказано на звернення ОСОБА_3, в якому він посилався на викрадення сина та зазначено, що прийняття рішення з цього питання можливе на розсуд суду (а.с. 171-173). А згідно з протоколом №-9 засідання комісії з питань захисту прав дитини Золочівської районної адміністрації від 02.11 2016 року рішення про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 та виїзду його за межі України на постійне місце проживання прийнято не було, так як голоси членів комісії при голосуванні розділилися порівну (а.с. 191). А тому на час розгляду справу фактично був відсутній письмовий висновок органу опіки і піклування щодо розв'язання спору.

Скасовуючи рішення суду колегія суддів виходить з того, що дане рішення є протирічливим. Суд зазначає, що права батька на виховання дитини не порушуються, так як він буде мати право брати участь у вихованні сина після його повернення до України після 01.06.2017 року але вирішує питання про визначення постійного місця проживання сина з матір'ю за межами України.

Між тим дозвіл на виїзд з України ОСОБА_4 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 без згоди та супроводу батька суперечить змісту положень ст.ст. 141,157 Сімейного Кодексу України, які визнають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Заявлені позивачкою вимоги, з посиланням на ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», про визначення місця проживання дитини з нею за межами України з наданням дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до Чилі без згоди і супроводу батька не носять тимчасового характеру.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції також керувався Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятим Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яким проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Але необхідно зазначити, що всі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини.

Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом першої інстанції зазначено, що позивачкою та її чоловіком у Чилі створені умови для проживання дитини, що підтверджується фотоілюстраціями щодо місця розташування квартири її внутрішнє облаштування. Власником квартири є її теперішній чоловік, який не притягувався до кримінальної відповідальності, не притягувався за вчинення актів внутрішньо - сімейного насильства, працює інженером та отримує 2 499,19 ЄВРО в місяць доходу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції перераховуючи усі позитивні сторони проживання малолітньої дитини за межами України не врахував вік дитини і ті обставини, що дитина виховувалася в атмосфері любові за місцем її проживання, ходила до дитсадка і мала відвідувати гімназію до якої хлопчика було зараховано, хлопчик спілкувався з рідними і знайомими йому людьми, він звик до тієї атмосфери що утворилася коло нього. Психологом досліджувалася прив'язаність дитини до матері і зовсім не досліджувались наслідки зміни для дитини кліматичних умов, втрата зв'язку з рідними і знайомими, можливі взаємовідносини з новим чоловіком позивачки.

Ніхто не заперечує, що малолітня дитини дуже прив'язана до своєї матері фізіологічно, але поведінка матері не сприяла її психологічному спокою. Рік хлопчик проживав без матері. Посилання на те, що мати спілкувалася з ним в системі Інтернету не може замінити живого спілкування. Коли мама за сімейними обставинами залишила сина він дуже сумував, що підтвердила свідок ОСОБА_6 - вихователь в дитячому садку який відвідував хлопчик, яка підтвердила, що від'їзд матері викликав у хлопчика стрес, він був розгублений, вередував, а потім він повернувся до своєї нормальної поведінки.

Але через рік хлопчик знову відчув стрес так як він був позбавлений батьківського піклування, потребував пояснень чому так сталося і чому він не може жити з батьком, та з іншими рідними людьми. Можливо, мати пояснювала йому ці обставини та чи могла дитина такого віку зрозуміти це правильно без наслідків такої дії.

Крім того, з матеріалів справи взагалі не вбачається що судом досліджувалися докази про наявність можливості малолітній дитини проживати в кліматичних умовах держави за місцем проживання матері. Відсутній висновок соціальних служб щодо наявності у чоловіка позивачки інших дітей, його відношення до дітей, якщо такі у нього є, дані про його стан здоров'я.

Позивачка продовжує навчання в м. Харкові в університеті ім. Каразіна і у неї буде потреба приїздити на навчання для здачі іспитів. Але остання не змогла пояснити на кого вона буде залишати малолітню дитину чи вона буде кожного разу брати її з собою. І чи зможе за станом здоров'я дитина такого віку кожного разу долати чималу відстань дороги без наслідків для її здоров'я. Крім того, хлопчик втратив можливість відвідувати школу у 2016 році і питання його навчання у 2017 році за місцем проживання матері не вирішено.

Усі ці обставини потребують мудрого виваженого рішення з боку батьків дитини. Ті обставини, що мати повернувшись через рік у незаконний спосіб змінила місце проживання малолітньої дитини з липня 2016 року і по теперішній час, в результаті чого дитина втратила можливість відвідувати школу, спілкуватися з рідними, з якими вона певний час проживала, свідчить лише про те, що вона, можливо, в першу чергу думала про свої інтереси та бажання, а не про інтереси малолітньої дитини.

Між тим, у ситуації яка склалась саме на батька покладається відповідальність не перешкоджати матері спілкуватися з сином, створювати атмосферу поваги до матері, не перешкоджати спілкуватися з нею за допомогою засобів мобільного зв'язку або системи Інтернет, програми «Скайп», толерантно пояснювати, що так склалося і мама вимушена проживати в іншій державі, вона чекає щоб син трішечки підріс і мав можливість відвідати її у іншій державі та побачити її краєвиди. Необхідний час, терпіння, мудрість і виваженість обох батьків. І саме від поведінки як матері так і батька залежить психологічна рівновага дитини , а тому і захист її найважливіших інтересів.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309,313,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог щодо:

зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановленого рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 23 липня 2015 року ;

визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_4, за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_2;

наданні ОСОБА_4 дозволу, без згоди батька ОСОБА_3 на виготовлення окремого проїзного документу малолітньому ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, для тимчасового виїзду за межі України до Республіки Чилі;

наданні ОСОБА_4 тимчасового дозволу на вивезення її сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_3 до Республіки Чилі з 27 грудня 2016 року з обов'язковим поверненням в Україну до 01 червня 2017 року.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Відібрати у ОСОБА_4 малолітнього ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути його батьку ОСОБА_3 за місцем його проживання: АДРЕСА_1, встановленого рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 23.07.2015 року , в цій частині рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - Н.О. Міненкова

Судді - Л.В. Каримова

Ю.А. Пономаренко