11.04.2017 Єдиний унікальний номер 205/6209/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 рокум. ДніпроСправа № 205/6209/16-ц
2/205/163/17

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Нижного А.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом спільної часткової власності подружжя та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, у якому просить визнати її співвласником 12/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Позовна заява мотивована тим, що під час шлюбу сторін ОСОБА_2 на підставі договору дарування набув право власності на 12/50 частин вказаного домоволодіння, проте у зв'язку з тим, що під час шлюбу та після нього нею було зроблено істотні поліпшення в спірному домоволодінні, вона відповідно до ст.62 СК України має право на його частину.

ОСОБА_2 звернувся до суду з запереченнями на позов та зустрічною позовною заявою, у яких посилаючись на строк позовної давності просив відмовити у задоволенні первісного позову, а також з огляду на те, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні домоволодінням, просив суд усунути йому такі перешкоди шляхом вселення в спірний будинок та зобов'язати останню не чинити перешкод в праві користування таким будинком.

ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що з її боку не чиняться ніякі перешкоди в користуванні спірним будинком.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилась, натомість її представник у судовому засіданні просив суд первісний позов задовольнити, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував.

ОСОБА_2 та його представник, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях та зустрічній позовній заяві, просили суд відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до договору дарування від 19.07.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2753, ОСОБА_2 є власником 12/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.95).

Вказані 12/50 частин спірного домоволодіння були отримані ОСОБА_2 підчас спільного шлюбу з ОСОБА_2, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2012р. розірвано (а.с.8).

Згідно з п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

ОСОБА_2 звертаючись до суду з заявленими вимогами посилається на те, що під час шлюбу з відповідачем у спірному домоволодінні були зроблені такі переобладнання як перебудова кухні, суміщення двох приміщень (туалету та ванної) в одне та перебудову входу в ванну кімнату шляхом переносу стін, що відповідно значно збільшило його вартість.

Згідно з ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело та час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

З пояснень ОСОБА_1, які надані у судовому засіданні, вбачається, що підчас спільного шлюбу сторонами було зроблено поточний ремонт у спірному домоволодінні та перегородка в кухні, які були необхідні для нормального проживання в ньому, а всі переобладнання та поліпшення, такі як монтаж та демонтаж вікон, встановлення вхідних дверей, утеплення фасаду, монтаж та демонтаж опалення, встановлення батарей, заміна лінолеуму, встановлення натяжної стелі в кімнаті та панелі на кухні, зроблені вже після розірвання шлюбу.

За таких обставин суд не бере до уваги посилання ОСОБА_1 на ремонтні роботи в спірному домоволодінні, проведені нею після розірвання шлюбу з ОСОБА_2, як на одну з підстав для задоволення позову, оскільки такі переобладнання відповідно до ст.62 СК України не можуть бути підставою для визнання домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки були зроблені вже після спільного шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи не надання ОСОБА_1 доказів, що саме за рахунок її грошових та трудових затрат під час спільного шлюбу з ОСОБА_2 істотно збільшилась вартість 12/50 частин спірного домоволодіння, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Судом встановлено, що з 2006 року у спірному домоволодінні зареєстрована та проживає ОСОБА_1, яка після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 змінила замок на вхідних дверях, що не заперечувалось сторонами по справі.

Враховуючи, що ОСОБА_1 відмовляється надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей належної йому частини домоволодіння, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 у вільному володінні та користуванні таким домоволодінням, оскільки власник житла має право на вільний доступ до нього, а реалізація такого права не може ставитись у залежність від волі інших осіб.

При цьому, суд не бере до уваги твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 сам відмовляється від отримання ключів, оскільки у судовому засіданні оголошувалась перерва для мирного урегулювання спору, проте ключі ОСОБА_2 так і не були надані.

З огляду на наявність перешкод у здійсненні ОСОБА_2 права користування спірним домоволодінням у суду наявні достатні правові підстави для задоволення зустрічного позову в частині зобов'язання ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 укористуванні домоволодінням шляхом його вселення та зобов'язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні 12/50 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 317, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом спільної часткової власності подружжя відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні 12/50 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, шляхом його вселення та зобов'язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні 12/50 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяА.В. Нижний