Номер провадження: 22-ц/785/4499/17
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Станкевича В.А., Цюри Т.В., при секретарі - Лопотан В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017р. про відмову у відкритті провадження за заявою ОСОБА_2 про встановлення юридичних фактів, за участю зацікавленої особи - комісії Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих, -

ВСТАНОВИЛА:

22 березня 2017р. заявник ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про встановлення факту застосування політичної репресії у вигляді примусового виселення (депортації) восени 1944 року на спец поселення членів її сім'ї: ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також встановити факт застосування політичної репресії у вигляді примусової конфіскації особистого майна ОСОБА_3, посилаючись на те, що встановлення цих фактів необхідно їй для отримання грошової компенсації, так як цей факт встановлює її право на отримання такої компенсації.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017р. ОСОБА_2 було відмовлено у відкритті провадження за її заявою про встановлення юридичних фактів.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду по суті, посилаючись на те, що суд першої інстанції необґрунтовано та з порушенням норм матеріального та процесуального права відмовив у відкритті провадження у справі (а.с.9-12).

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2017р. заявник ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про встановлення факту застосування політичної репресії у вигляді примусового виселення (депортації) восени 1944 року на спец поселення членів її сім'ї: ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також встановити факт застосування політичної репресії у вигляді примусової конфіскації особистого майна ОСОБА_3, посилаючись на те, що встановлення цих фактів необхідно їй для отримання грошової компенсації, так як цей факт встановлює її право на отримання такої компенсації.

При цьому заявник ОСОБА_2 у своїй заяві послалася на те, що вона не погоджується з висновком комісії Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих від 29 жовтня 2014р., яка відмовила їй у визнанні факту примусового вилучення майна та направлення на спец поселення.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017р. ОСОБА_2 було відмовлено у відкритті провадження за її заявою про встановлення юридичних фактів.

Суд першої інстанції на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України відмовив у відкритті провадження за заявою про встановлення факту застосування політичної репресії у вигляді примусового виселення та примусовій конфіскації відповідно до ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», оскільки така заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Також суд першої інстанції вказав, що оскільки заявник не погоджується із відмовою комісії з питань поновлення прав реабілітованих у встановленні факту застосування примусового вилучення майна та направлення на спец поселення та застосування у зв'язку з цим до нього Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», заявник має право оскаржити відмову вищевказаної комісії в порядку адміністративного судочинства.

Судова колегія погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, який відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження.

Судова колегія вважає, що судом першої інстанції без порушень вимог матеріального та процесуального права відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення юридичних фактів, за участю зацікавленої особи - комісії Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих, оскільки дійсно комісією Ізмаїльської районної ради з питань поновлених прав реабілітованих ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні факту примусового вилучення майна та направлення на спец поселення. Тому заявник повинна оскаржувати вказану відмову в порядку адміністративного судочинства.

Положеннями ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, що слід вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958р., за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Також визнано реабілітованими громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958р. і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону УРСР від 28 жовтня 1989р. «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989р. «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»;

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров'ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Порядок застосування ст.1 Закону визначено статтею 7 даного Закону. Відповідно до цього порядку органи прокуратури у взаємодії з органами державної безпеки проводять перевірки та складають відповідні висновки щодо всіх кримінальних справ, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону, рішення по яких не були скасовані до моменту його прийняття. На реабілітованих осіб органи прокуратури видають відповідні довідки. При наявності підстав для визнання особи такою, що згідно зі статтею 2 цього Закону не підлягає реабілітації, прокурор надсилає справу з висновком:

- щодо засуджених судами - до тих же судів, які виносили останнє судове рішення. Справи, по яких вироки, ухвали, постанови було винесено ліквідованими або розформованими судами, а також військовими трибуналами щодо цивільних осіб, передаються на розгляд тих судів, до підсудності яких ці справи віднесено чинним законодавством. Територіальна підсудність справи визначається за місцем винесення останнього судового рішення;

- щодо підданих покаранню за рішенням позасудових органів - до Верховного Суду України, обласних та Київського міського судів, військових трибуналів округів, Чорноморського флоту, на території яких застосовувались репресії.

Внаслідок розгляду справи суд може прийняти одне з таких рішень:

- визнати, що особу обґрунтовано засуджено або піддано покаранню позасудовим органом і на неї не поширюється дія статті 1 цього Закону;

- визнати, що особу необґрунтовано засуджено або піддано покаранню позасудовим органом і вона підлягає реабілітації згідно зі статтею 1 цього Закону.

При розгляді справи суд може також внести зміни до раніше винесених вироків, ухвали і постанови судів чи до рішення позасудових органів. Верховному Суду України надано повноваження щодо перегляду в порядку нагляду і за нововиявленими обставинами кримінальних справ, розглянутих Верховними судами України, Союзу РСР, військовими трибуналами та позасудовими органами, в тому числі за межами територій колишнього Радянського Союзу, щодо осіб, які на момент застосування репресій були громадянами України. Судам надано право поширювати дію статей 4-6 цього Закону на осіб, реабілітованих в загальному порядку, коли є підстави розглядати факт притягнення їх до кримінальної відповідальності за статтями 58-1 та 80 Кримінального Кодексу Української РСР 1927 року як політичну репресію.

Відповідно до ст.9 Закону вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покладено на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою Ради народних депутатів зобов'язано утворити штатні комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України. За дорученням цих комісій органи внутрішніх справ встановлюють факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спец поселення, а також конфіскації і вилучення майна у зв'язку з необґрунтованими репресіями і матеріали перевірки надсилають комісіям.

Тобто згідно до положень згаданого Закону про реабілітацію особи за ст..1 Закону встановлено такий порядок - органами прокуратури видається довідка або постановлюється рішення суду у справі, яку прокурор надсилає до суду з висновком про наявність підстав для визнання особи такою, що згідно зі статтею 2 цього Закону не підлягає реабілітації.

Відповідно до ч. 1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану фату народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

З урахуванням вищевказаних вимог Закону, суд першої інстанції, враховуючи те, що встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, не зазначених у ч.1 ст.256 ЦПК України, дійшов до правильного висновку, що такий розгляд у судовому порядку можливий лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, а заява про встановлення факту щодо визнання особою, яку необґрунтовано піддано політичній репресії у вигляді примусового виселення та примусовій конфіскації відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» в порядку цивільного судочинства розглядатись не може.

За умовами ч. 3 ст.235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995р. із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998р. встановлено, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Зокрема згідно із Законом «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» факти розкуркулювання, адміністративного виселення громадян, застосування (подання) репресіям встановлюються комісіями місцевих рад з питань поновлення прав реабілітованих. Та пункт 7 цієї постанови фактично визнає, що для розгляду в порядку окремого провадження не може бути прийнята заява про встановлення факту, якщо заявник порушує справу з метою підтвердити в наступному своє право на отримання грошової компенсації. Це фактично буде спір про право, який повинен розглядатись в позовному провадженні.

З заяви ОСОБА_2 чітко вбачається, що встановлення факту їй необхідно для отримання грошової компенсації, так як цей факт встановлює її право на отримання такої компенсації. Тому безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у відкритті провадження по справі, пославшись на те, що це є спір про право і не підлягає розгляду за цивільним судочинством, оскільки спростовується саме висновками суду першої інстанції (а.с.10 зворот, абзац 7 апеляційної скарги).

Частиною 4 ст.256 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Судова колегія вважає, що судом першої інстанції не були порушені вимоги ч.4 ст.256 ЦПК України з урахуванням саме такого звернення ОСОБА_2 з заявою про встановлення юридичних фактів, за участю зацікавленої особи - комісії Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих, оскільки вона підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Заявник ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутися до суду саме з позовом в загальному порядку для вирішення питання про отримання грошової компенсації, з доведенням факту застосування політичної репресії у вигляді примусового виселення (депортації) восени 1944р. на спец поселення членів її сім'ї: ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також з доведенням факту застосування політичної репресії у вигляді примусової конфіскації особистого майна ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.304, 312, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017р. про відмову у відкритті провадження за заявою ОСОБА_2 про встановлення юридичних фактів, за участю зацікавленої особи - комісії Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області І.П.Сидоренко

В.А.Станкевич

Т.В. Цюра