Номер провадження 22-ц/788/771/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 березня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Міськводоканал» Сумської міської ради про стягнення невиплачених коштів при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Вказане рішення суду представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі він, посилаючись на неповне зясування судом фактичних обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 та стягнути з відповідача на її користь: 1) невиплачену в день звільнення моральну шкоду та повністю середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірах тих сум, які були присуджені позивачці відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 серпня 2016 року; 2) недоплачену вихідну допомогу при звільненні в сумі 4927 грн. 66 коп.; 3) середній заробіток за час затримки виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 серпня 2016 року за період з 23 серпня 2016 року по 29 серпня 2016 року в сумі 1113 грн. 60 коп.; 4) компенсацію втрати частини доходів за час затримки виконання судового рішення в сумі 1824 грн. 08 коп.; 5) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2016 року по 24 квітня 2017 року в сумі 45379 грн. 20 коп.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги та представників відповідача КП «Міськводоканал» Сумської міської ради ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 серпня 2016 року визнано незаконним та скасовано наказ № 199-к від 01 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника відділу кадрів Комунального підприємства «Міськводоканал» Сумської міської ради та поновлено її на вказаній посаді. Також стягнуто з Комунального підприємства «Міськводоканал» Сумської міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 15590 грн. 40 коп., грошове відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн., а всього 17590 грн. 40 коп. Крім того, вирішено питання про судові витрати. До того ж, зазначено про негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника відділу кадрів Комунального підприємства «Міськводоканал» Сумської міської ради та стягнення на її користь середньої заробітної плати за один місяць у сумі 6124 грн. 80 коп. (а.с. 3-5).

Ухвалою цього ж суду від 27 вересня 2016 року задоволено заяву КП «Міськводоканал» і розяснено рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 серпня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вказано, що на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 15590 грн. 40 коп. з відрахуванням податків, зборів і внесків (а.с. 27-28).

З метою негайного виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 серпня 2016 року у відповідній частині керівник КП «Міськводоканал» Сумської міської ради 23 серпня 2016 року видав наказ за № 299-к про поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника відділу кадрів з 02 червня 2016 року та стосовно проведення з нею виплат відповідно до вказаного рішення суду (а.с. 6).

Проте, протягом робочого дня 23 серпня 2016 року позивачка на роботі не зявилась, на дзвінки працівників КП «Міськводоканал» Сумської міської ради не відповідала, про що ними було складено акт від 23 серпня 2016 року і того ж дня на її домашню адресу було направлено повідомлення про необхідність зявитись на робочому місці, щоб ознайомитись з наказом про поновлення на роботі і приступити до виконання посадових обовязків (а.с. 23, 24, 26).

Вказане повідомлення позивачка отримала 30 серпня 2016 року, що підтверджується поштовими відмітками (а.с. 25).

В той же день, тобто 30 серпня 2016 року, позивачка зявилась на роботі, що вбачається з табеля обліку використання робочого часу за серпень 2016 року і того ж дня наказом керівника КП «Міськводоканал» Сумської міської ради за № 304-к її було звільнено з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку за сім календарних днів та виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України (а.с. 7, 55).

Однак, у звязку з виникненням 30 серпня 2016 року аварійної ситуації на підприємстві «Міськводоканал» Сумської міської ради в період часу з 16 год. 20 хв. до 17 год. 15 хв. і відключенням у звязку з цим електропостачання, що стало перешкодою бухгалтерії підприємства провести виплату ОСОБА_3 всіх безспірних сум, що належать їй від підприємства, в день звільнення, тобто 30 серпня 2016 року, тому за згодою з позивачкою необхідні кошти були їй виплачені наступного дня після звільнення, тобто 31 серпня 2016 року, про що був складений відповідний акт від 30 серпня 2016 року, з яким вона ознайомилась під підпис, не заперечуючи при цьому проти проведення їй виплат 31 серпня 2016 року та вказавши про відсутність претензій до підприємства з цього питання (а.с. 39).

Як вбачається з розрахунку відповідача та виписки по рахунку позивачки в ПАТ КБ «ПриватБанк», 31 серпня 2016 року позивачці ОСОБА_3 були проведені наступні виплати: 1) виконання рішення суду від 22 серпня 2016 року в частині щодо негайної виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів і внесків в сумі 4930 грн., 46 коп., 2) виплата всіх сум, що належали позивачці від відповідача в день її звільнення із відрахуванням податків, зборів і внесків у вигляді: окладу (1 день) за серпень 2016 року в сумі 208 грн. 89 коп.; вихідної допомоги в сумі 13446 грн. 74 коп.; компенсації невикористаної відпустки в сумі 1001 грн. 96 коп., а всього на загальну суму 19588 грн. 06 коп. (а.с. 40, 41, 42-44).

Крім того, залишок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до рішення суду від 22 серпня 2016 року у розмірі 7619 грн. 81 коп. та моральна шкода у розмірі 1610 грн., відповідно, з відрахуванням податків, зборів і внесків, а всього на загальну суму 9229 грн. 81 коп. були виплачені позивачці 30 вересня 2016 року, відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн. 04 листопада 2016 року (а.с. 29, 30, 31, 32, 40, 42-44).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела факту того, що рішення суду стосовно поновлення її на роботі та виплати всіх належних їй сум не було виконано негайно, а фактично виконано із затримкою, а також не довела обставин того, що виплата всіх належних їй від підприємства сум в день звільнення була здійснена з порушенням встановлених законом строків, а також щодо безпідставності відрахування коштів по деяким платежам.

З таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як зазначено у статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Як вбачається з аналізу ст. 116 КЗпП України, у зазначеній нормі закону йдеться про виплату працівнику всіх сум, що належать останньому від підприємства, при його звільненні, саме за роботу працівника, а не внаслідок виконання рішення суду про стягнення грошових коштів, в тому числі і стосовно тих, які повязані з попереднім поновленням цього працівника на роботі.

Отже, виходячи з матеріалів справи, правильним є висновок суду першої інстанції про безпідставність посилань позивачки на те, що в день її звільнення за власним бажанням їй мали бути виплачені відповідачем і грошові кошти за рішенням суду від 22 серпня 2016 року, тобто, моральна шкода і середній заробіток за час вимушеного прогулу, ураховуючи при цьому і обставини того, що вказане судове рішення станом на день звільнення позивачки (30 серпня 2016 року) ще не набрало законної сили, але в послідуючому було виконано в межах процедури виконавчого провадження.

Крім того, з огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь 390 грн., як різниці невиплаченої відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 серпня 2016 року моральної шкоди в сумі 2000 грн., оскільки згідно з вимогами п.п. «а» п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164; п. 167.1 ст. 167 ПК України та розясненнями ГУ Державної фіскальної служби у м. Києві від 26 січня 2016 року № 351/к/26-15-12-03-12 до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді, в тому числі, і відшкодування немайнової (моральної) шкоди за відповідними ставками.

Що стосується відрахування податків, зборів, внесків із виплаченої позивачці за рішенням суду середньої заробітної плати, то в даний спосіб відповідач діяв відповідно до розяснення рішення судом, наданому у відповідному процесуальному документі.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки недоплаченої вихідної допомоги в сумі 4927 грн. 66 коп., виходячи з наступного.

Ураховуючи вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» про визначення середньомісячної зарплати, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, тому, беручи до уваги обставини справи стосовно нарахування їй зарплати за червень 2016 року в сумі 5289 грн. 60 коп., та за липень 2016 року 5846,40 грн. (а.с. 48), середньомісячний розмір зарплати позивачки буде становити (5289,60 + 5846,40) / 2 = 5568 грн., а не 6124,80 грн., як на це у своїх розрахунках посилається представник позивача, які є помилковими.

Приймаючи до уваги вимоги ст. 44 КЗпП України щодо виплати працівнику вихідної допомоги при його звільненні внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю (ст. 38 КЗпП України), яка має бути виплачена у розмірі, не меншому тримісячного середнього заробітку, а у випадку з позивачкою це 16704 грн. (5568 * 3), тому посилання представника позивача у своїх розрахунках при подачі апеляційної скарги, що вказана сума має становити 18374 грн. 40 коп. є також помилковим, так як не ґрунтується на вимогах закону і обставинах справи.

Однак, з нарахованої позивачці відповідачем вихідної допомоги правильно були відраховані відповідні податки та збори, що передбачено наступним.

Зокрема, відповідно до п.14.1.48 Податкового кодексу України заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Згідно з п.163.1.1 ПКУ обєктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Вимогами п.164.2.20 ПКУ передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються інші доходи, крім зазначених у статті 165 цього Кодексу.

Статтею 165 ПКУ визначений перелік доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

В той же час, доходи у вигляді вихідної допомоги, яка виплачується працівнику згідно зі ст.44 КЗпП України у разі припинення трудового договору, не входять до переліку доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, визначених статтею 165 Податкового кодексу України.

Таким чином, правильним є висновок суду про підставність відповідних відрахувань із нарахованої позивачці вихідної допомоги, зроблених відповідачем, а відповідно, твердження представника позивачки про не донарахування позивачці вихідної допомоги в сумі 4927 грн. 66 коп. не ґрунтується на матеріалах справи.

При цьому, не заслуговують на увагу колегії суддів посилання представника позивачки в апеляційній скарзі на ст.129 КЗпП України та ст.26 Закону України «Про оплату праці» щодо заборони відрахувань з вихідної допомоги, оскільки вказані обмеження стосуються інших видів відрахувань із заробітної плати працівника, таких як покриття заборгованості підприємству, відрахування за виконавчими документами та інші, а не оподаткування доходів працівника.

Також, на думку колегії суддів, не викликає сумнівів і висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення від 22 серпня 2016 року щодо негайного поновлення позивачки на роботі за період з 23 серпня 2016 року по 29 серпня 2016 року та стягнення на її користь середньої зарплати за один місяць, так як матеріалами справи доведено, що вказане рішення суду в зазначеній частині було виконано негайно зразу ж після того, як остання 30 серпня 2016 року зявилась на роботі, хоча наказ про її поновлення і стягнення середнього заробітку був виданий відповідачем ще 23 серпня 2016 року. Однак, затримка з реалізацією цього наказу повязана з неправильною поведінкою самої позивачки, що підтверджується відповідним актом та повідомленням відповідача (а.с. 23, 24, 25), яка з надуманих підстав сумнівалась, що може бути поновлена на роботі, тому, як вбачається з її пояснень в суді, вона і не виходила на роботу до 30 серпня 2016 року.

Що стосується вимог позову про стягнення з відповідача на користь позивачки індексації та компенсації заробітної плати у звязку з втратою частини доходів через порушення строків проведення виплат, то з огляду на те, що при поновленні позивачки на роботі та її звільненні не були порушені вимоги трудового законодавства, тому відсутні і підстави щодо застосування законодавства про вказані вимоги.

Отже, рішення суду в зазначеній частині відповідає вимогам законодавства.

Щодо невиплати позивачці в день звільнення всіх сум, присуджених їй відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 серпня 2016 року, а також у повному розмірі вихідної допомоги при звільненні, про що йдеться у позові, у звязку з чим вона просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, то вказані вимоги не ґрунтуються на ст. 117 КЗпП України, так як вихідна допомога була виплачена позивачці у передбачений ст. 116 КЗпП України строк, як і сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць відповідно до рішення суду від 22 серпня 2016 року також, а стосовно інших грошових коштів, які мали бути виплачені позивачці за вказаним рішенням суду, то законом не передбачена їх виплата саме в день її звільнення, ураховуючи і обставини того, що рішення суду на день звільнення ОСОБА_3 ще не набрало законної сили.

Таким чином, висновки суду щодо підстав відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги ґрунтуються на законі, а доводи апеляційної скарги про їх спростування не заслуговують на увагу колегії суддів, як не доведені.

Що стосується правильності виплат позивачці інших грошових коштів, як то: оплати за один день у серпні 2016 року, компенсації за невикористану відпустку, то вони не були предметом позовних вимог, тому суд першої інстанції цим обставинам не давав оцінки.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду, а ті твердження, на які посилається представник позивачки в апеляційній скарзі, є помилковими і не доведеними.

Отже, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду, як законне і обґрунтоване, необхідно залишити без змін.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.88 ЦПК України.

Враховуючи, що позовні вимоги в частині стягнення невиплачених в день звільнення коштів залишені без задоволення, але позивачка відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від їх оплати, тому судові витрати в частині вказаних вимог підлягають компенсації за рахунок держави.

В той же час, позивачка не звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у задоволенні якої їй також відмовлено, тобто, спір вирішено не на користь позивачки, тому з неї в дохід держави необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 551 грн. 20 коп., ураховуючи, що позивачка не сплатила судовий збір за вказаною вимогою при зверненні до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 березня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 551 грн. 20 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -