Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/888/14Головуючий у 1-й інстанції Горбачова Ю.В.
Пр. № 22-ц/778/825/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої особи: органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 по відношенню до малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначала, що вона з ОСОБА_4 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з березня 2009 року по червень 2013 року та вони мають малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Спільне життя у них не склалося, тому у червні 2013 року вони припинили шлюбні відносини. Після розірвання відносин стали проживати окремо, дитина залишилися з нею. ОСОБА_4 протягом тривалого часу вихованням та утриманням сина не займається, долею його не цікавиться. Матеріальної допомоги не надає, про його фізичний, духовний та розумовий розвиток не піклується, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків по відношенню до своєї малолітньої дитини. Батько не відвідує дошкільний заклад де перебуває дитина, не цікавиться його успіхами, не купує сину одяг та продукти харчування, іграшки. Жодного разу ОСОБА_4 не привітав сина з днем народження або із світами. Не дарував подарунків. Не відвідував дитину. Всі роки життя дитини всім цим опікується вона - мати дитини. За весь час проживання сина і нею батько жодного разу не поцікавився станом здоров'я дитини, умовами його проживання, не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 лютого 2014 року (т.с. 1 а.с. 39-40), яким позов позивача ОСОБА_2 у цій справі було задоволено, у подальшому було скасовано в порядку задоволення заяви відповідача ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення (т.с. 1 а.с. 48-50) ухвалою суду першої інстанції від 15 квітня 2014 року (т.с. 1 а.с. 63), справу призначено до розгляду в загальному порядку.

ОСОБА_4 подав у цій справі зустрічний позов, якій у подальшому уточнив (т.с. 2 а.с. 18-19) та в якому просив:

- зобов'язати відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його сином - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2,

- визначити йому спосіб участі у вихованні сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановивши йому систематичні побачення з дитиною з 10-00 години до 17-00 години щонеділі та щопонеділка за місцем проживання дитини з можливістю відвідування з дитиною інших місць відпочинку, розташованих у м. Мелітополі Запорізької області.

В обґрунтування свого зустрічного позову ОСОБА_4 зазначав, що починаючи з березня 2009 року він з відповідачкою ОСОБА_2 проживав разом у фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син - ОСОБА_5 Після припинення шлюбних відносин у червні 2013 року, він став мешкати окремо, а син залишився проживати із матір'ю. Фактично з самого моменту припинення сумісного проживання, у нього з відповідачкою почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідування, нею почалися створюватися штучні перешкоди у спілкуванні з сином. Всі його намагання мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів, оскільки відповідач штучно створює такі обставини через які він не може нормально зустрічатися з сином. Весь цей час він намагався налагодити нормальний зв'язок із сином, приймати участь у його вихованні, утриманні, розвитку його здібностей та забезпечувати його всім необхідним для нормального розвитку та становлення. Вважає свої права, як батька, сьогодні є порушеними відповідачкою. Після чисельних марних спроб вирішити дане питання мирним шляхом, шляхом переговорів, звернень до органу опіки, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, він змушений звернутися до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2014 року (т.с. 1 а.с. 83) відкрито провадження у цій справі за вищезазначеним зустрічним позовом ОСОБА_4

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року (т.с. 1 а.с. 144-149) у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у вихованні та вільному спілкуванні з його сином - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Визначено спосіб участі ОСОБА_4 у вихованні сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановлено систематичні побачення з дитиною з 10-00 години до 17-00 години щонеділі та щопонеділка за місцем проживання дитини з можливістю відвідування з дитиною інших місць відпочинку, розташованих у м. Мелітополі Запорізької області.

Всі особи, які беруть участь у справі із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім ОСОБА_2

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 52-57) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційне провадження за цією скаргою апеляційним судом відкрито (т.с. 2 а.с. 93), дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 95).

У судове засідання 04 травня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 96-105, 109-111) позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_4 та представники третіх осіб - органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області та Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, окрім ОСОБА_6 та третьої особи - органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області.

Відповідач ОСОБА_4 через свого представника за договором - адвоката (т.с. 2 а.с. 113-116) ОСОБА_7 подав апеляційному суду заяву у судовому засіданні (т.с. 2 а.с. 117), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом без його участі.

Третя особа - орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області поштою подав апеляційному суду через свого представника заяву (т.с. 2 а.с. 106-108), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом за відсутності його представника, прийняти рішення в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила заяву відповідача ОСОБА_4 та третьої особи - органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, за присутністю представників сторін: позивача ОСОБА_2 за довіреністю (т.с. 2 а.с. 112) ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 за договором - адвоката (т.с. 2 а.с. 113-116) ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7, якій у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначав, що ОСОБА_4, як батька, задовольняє визначений судом першої інстанції у цій справі спосіб участі останнього у вихованні сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яким встановлено систематичні побачення з дитиною з 10-00 години до 17-00 години щонеділі та у тому числі щопонеділка (коли деякій час дитина буде перебувати у школі) за місцем проживання дитини з можливістю відвідування з дитиною інших місць відпочинку, розташованих у м. Мелітополі Запорізької області, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 у цій справі, керувався ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 7, 141, 157, 159 СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» та виходив із законності, обґрунтованості позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_4 та безпідставності позовних вимог первісного позову ОСОБА_2

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних стосунках з березня 2009 року по червень 2013 року. Від даних стосунків ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син - ОСОБА_5. Дані обставини сторонами були визнані сторонами у суді першої інстанції та підтверджені іншими наявними у цій справі доказами, які були досліджені судом першої інстанції, у тому числі показами свідків та свідоцтвом про народження дитини (копія т.с. 1 а.с.11).

Сторонами також визнано, що після припинення стосунків та сумісного проживання у червні 2013 року, малолітня дитина залишилася проживати разом з матір'ю, ОСОБА_2 Про це також йдеться у довідці № 367 від 28.01.2014 року (т.с. 1 а.с.12).

Після припинення подружніх відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 склалися складні, напружені відносини. Дану обставину визнали обидві сторони у суді першої інстанції, тому останні не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

При цьому, ОСОБА_2 зазначала у суді першої інстанції, що складні відносини між ними ніяким чином не перешкоджали батькові спілкуватися із сином.

ОСОБА_4 у суді першої інстанції посилався на те, що складні стосунки з ОСОБА_2 стали перешкодою для його вільного спілкування із сином та він був змушений знаходити можливість потайки від неї бачитися з сином.

Щодо обставин, якими кожна зі сторін обґрунтовує свої вимоги, судом першої інстанції були допитаний ряд свідків: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 ОСОБА_19, ОСОБА_20

При цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_4 за час проживання із ОСОБА_2 зарекомендував себе добрим батьком, який піклувався та займався вихованням своєї дитини та ще й виховував старшого сина ОСОБА_2 від іншого шлюбу; після розриву відносин між батьками склалися напружені відносини, але ОСОБА_4 знаходив можливість та продовжував спілкуватися із сином поза межами проживання дитини, оскільки, як пояснював сам відповідач, не бажав травмувати дитину можливим з'ясуванням стосунків із матір'ю.

На час розгляду цієї справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_4 зазначав, що він бажає, щоб в нього був встановлений судом порядок побачень з дитиною і щоб мати не перешкоджала йому у спілкуванні з сином.

Щодо посилань позивачки на те, що батько не утримує дитину, судом першої інстанції було правильно встановлено наступне.

Позивачка в суді першої інстанції підтвердила, що вона має достатній дохід, щоб утримувати дитину самостійно, тому не зверталася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів. Також вона не зверталася до відповідача про надання добровільної допомоги на утримання дитини. В той же час, позивачка визнала у суді першої інстанції, що у 2015 році відповідач направляв їй грошові перекази, які нею не приймалися та були відправлені йому назад.

В силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України обставини, визнані сторонами у суді першої інстанції у судовому засіданні, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що, розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов'язками ОСОБА_4, які б свідчили про ухилення його від виховання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України.

Згідно із висновком органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 24.09.2015 року № 176/14 (т.с. 1 а.с. 183), позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 є недоцільним.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що на час звернення позивачки в суд з вищезазначеним позовом про позбавлення батьківських прав відносно дитини відповідача, нею були приховані від суду першої інстанції відомості про фактичне місце перебування останнього (хоча про його місце роботи позивачка була обізнана). В той же час нею було зазначено останнє відоме місце його проживання, яким є адреса її фактичного проживання у с. Костянтинівка Мелітопольського району. Ці її дії фактично призвели до того, що судом першої інстанції у цій справі первісно було винесено заочне рішення про задоволення позову про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, яке той одразу просив переглянути, як тільки про нього дізнався.

Дана встановлена судом першої інстанції обставина свідчить про бажання позивачки у будь-який спосіб позбавити ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до дитини та огородити його від спілкування із сином. В той же час, подача заяви про перегляд заочного рішення у цій справі ОСОБА_4 та подальше звернення його до суду у цій справі із зустрічним позовом про встановлення способу спілкування з дитиною, свідчать про бажання останнього виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із того, що в силу вимог ч.6 ст.7 СК України та правил ст. 141 СК України права та обов'язки щодо дитини у її батьків є рівними.

Згідно із приписами ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Cт. 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них.

Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

В силу вимог ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у цій справі, а в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 по відношенню його неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові та у запереченнях на зустрічний позов ОСОБА_4 у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 19 СК України (участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів):

- ч. 4: при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини,… позбавлення батьківських прав …батька обов'язковою є участь органу опіки та піклування;

- ч. 5: орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи;

- ч. 6: суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вищевикладених обставинах, висновок органу опіки та піклування у цій справі з вирішення питань участі одного з батьків у вихованні дитини та позбавлення батьківських прав батька носить для суду рекомендаційний, а не обов'язковий характер.

Висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 24.09.2015 року № 176/14 (т.с. 1 а.с. 183), за змістом якого орган опіки та піклування вважав, що недоцільно позбавляти батька ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, узгоджується із наявними у цій справі матеріалами та доказами під час розгляду цієї справи у загальному порядку та правильно був прийнятий судом першої інстанції до уваги у цій справі при вирішенні по суті останньої.

Зазначений висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 24.09.2015 року № 176/14 (т.с. 1 а.с. 183) ОСОБА_2 робила спробу скасувати в порядку адміністративного судочинства у справі ЄУН 320Є9942/15-а, однак постановою від 03 лютого 2016 року Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, якій діяв як адміністративний суд, в адміністративному позові ОСОБА_2 до виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, третя особа: ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення (у вигляді вищезазначеного висновку) було відмовлено.

Обставини, встановлені цією постановою в адміністративній справі за участю у тому числі тих самих осіб, що й у цій справі, не підлягають доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України.

Попередній висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 11.02.2014 року № 01-24/102 (т.с. 1 а.с. 29), за змістом якого орган опіки та піклування вважав можливим підтримати у цій справі позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про позбавлення його батьківських прав по відношенню до малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги к цій справі.

Оскільки, останній був наданий органом опіки та піклування при заочному розгляді цієї справи судом першої інстанції, за відсутності батька ОСОБА_4 та без надання останнім відповідних документів для складання останнього з причин необізнаності батька про цю справу та необхідність надання останніх, а тому не є таким, що був наданий органом опіки та піклування на підставі повного та всебічного з'ясування всіх обставин, необхідних для його складання та надання.

У вирішенні питання про участь батька ОСОБА_4 у вихованні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, органи опіки та піклування - Мелітопольська районна державна адміністрація Запорізької області (висновок від 11.03.2015 року т.с. 1 а.с. 120) та виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області (висновок від 11.09.2014 року, т.с. 1 а.с. 92) у вирішенні питання покладались на розсуд суду.

Визначений судом першої інстанції порядок участі батька у вихованні та спілкуванні із дитиною у цій справі за рішенням суду в межах заявлених ОСОБА_4 зустрічних позовних вимог у цій справі відповідає інтересам дитини та батька дитини і ніяким чином не порушує прав матері дитини - позивача ОСОБА_2

Суд першої інстанції при ухваленні рішення у цій справі, виходив саме з інтересів дитини - сина, правильно вважаючи, що виняткові випадки для застосування крайньої міри у вигляді позбавлення батьківських прав батька відносно цієї дитини у цій справі відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи (роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, переглядав заочне рішення суду у цій справі, витребував висновки органу опіки та піклування, зупиняв провадження у цій справі до вирішення іншої справи, допитував свідків тощо).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 по відношенню до малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у спростування зустрічного позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_4 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, зокрема у вигляді судового збору (т.с. 2 а.с. 51, 67), сплаченого при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.