Провадження № 2/161/386/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2017 року

м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

судді Івасюти Л.В.

при секретарі Заболотько Д.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних

вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

22 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Торчинської селищної ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, про визнання права власності за набувальною давністю.

Свій позов мотивує тим, що на підставі рішення апеляційного суду Волинської області від 05.09.2012 року встановлено, що вона з 1996 року постійно та відкрито володіє і веде управління будинком №32 з господарськими спорудами по вул. Козацькій в смт. Торчин та земельною ділянкою, яка належала на праві власності ОСОБА_5 при його житті. Вказаним рішенням встановлено, що після смерті попереднього власника цього будинку ОСОБА_5 вона заплатила за зазначений будинок гроші ОСОБА_6 у 1995 році, його сину, як спадкоємцю. З 1996 року вільно, постійно та відкрито користується спірним житлом та земельною ділянкою. Договору купівлі-продажу будинку із ОСОБА_6 не укладено, а в 2004 році останній помер. Користуючись будинком постійно 20 років вона не може оформити права власності, оскільки на даний час його реєстрація здійснена за ОСОБА_7, право власності якого скасоване на підставі рішення апеляційного суду Волинської області. Таким чином, просить визнати за нею право власності на будинок №32 по вул. Козацькій в смт. Торчин із усіма господарськими будівлями та спорудами в порядку набувальної давності.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав наведених у ньому, просила суд визнати за нею право власності на спірний житловий будинок.

Представник третьої особи на стороні відповідача в судовому засіданні позов заперечив, просив відмовити в його задоволенні, додатково суду пояснив, що підстав для визнання за позивачкою права власності на житловий будинок за набувальною давністю немає.

Відповідач в судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглядати справу без нього.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок №32 по вул. Козацькій в смт. Торчин належав на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_8 Спадкоємцями після їх смерті стали діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що вона у 1995 році придбала вказаний житловий будинок у ОСОБА_6 брата третьої особи ОСОБА_7, оформивши письмовий договір без нотаріального посвідчення, внаслідок чого вона вселилася в дане житло та проживає у ньому з сімєю без реєстрації та будь-яких документів, які б підтверджували її право власності або право користування жилим будинком та земельною ділянкою.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 помер 18 листопада 2004 року.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 02 листопада 2007 року за ОСОБА_7 визнано право власності на спадкове майно, а саме : житловий будинок №32 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Козацькій в смт. Торчин Луцького району. 14 грудня 2007 року зареєстроване право власності на вказаний будинок у КП Волинському ОБТІ.

Згідно рішення Торчинської селищної ради від 22 січня 2008 року ОСОБА_7 безоплатно виділено земельну ділянку, що перебуває в його користуванні, загальною площею 0,1000 га: в тому числі для житлового будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,1000га в смт. Торчин по вул. Козацькій,32.

Однак 05 вересня 2012 року рішенням апеляційного суду Волинської області скасовано рішення Луцького міськрайонного суду від 02 листопада 2007 року в позові ОСОБА_7 до Торчинської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно відмовлено. Вказаним рішенням апеляційного суду Волинської області встановлено, що підстав для визнання за ОСОБА_7 права власності на спірний будинок немає, оскільки його позов заявлено передчасно без надання доказів, що він звертався в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті батьків та не надав суду відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, із аналізу рішення апеляційного суду можна дійти висновку, що ОСОБА_7 не позбавлений можливості на реалізацію своїх спадкових прав шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори.

Крім того, на підставі заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 09 грудня 2008 року ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 виселено з житлового приміщення по вул. Козацькій, 32 в смт. Торчин Луцького району без надання іншого житлового приміщення. Вказане судове рішення набрало законної сили 16 січня 2009 року, а отже є чинним на даний час.

Вироком Луцького міськрайонного суду від 03 червня 2011 року ОСОБА_1 була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст 162 КК України, а саме, за незаконне проникнення до спірного житла, шляхом зірвання навісного замка будинку, вселення та без законних на те підстав проживання у ньому.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Як розяснив в своїй постанові №5 від 07.02.2014р. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, враховується, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України, зокрема статтею 119.

Наведені вище обставини свідчать, що володіння позивачкою спірним будинком добросовісним та безперервним не можна вважати, оскільки ОСОБА_1 відомо, що спадкоємцем спірного житлового будинку після смерті спадкодавців є син ОСОБА_7, який у встановленому законом порядку може набути права власності на спадкове майно та не втратив інтересу до спірного житла, про що свідчать його звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Доказів про те, що ОСОБА_7 не прийняв спадщину після смерті спадкодавців суду не надано, а також не здобуто доказів того, що житловий будинок є безхазяйною річчю. Крім того, позивач була притягнута до кримінальної відповідальності за незаконне проникнення та вселення до будинку, що свідчить про недобросовісність володіння майном. Разом із тим позивач в судовому засіданні не довела, що безперервно володіє будинком, оскільки як вбачається із вище досліджених доказів, вона разом із сімєю на підставі судового рішення виселялася із спірного житла і що між нею та третьою особою ОСОБА_4 існують спірні відносини, предметом яких є житловий будинок №32 .

Встановивши зазначені обставини та докази в їх підтвердження, суд дійшов висновку, що правових підстав для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на житловий будинок№32 по вул. Козацькій в смт. Торчин із усіма господарськими будівлями та спорудами немає, а тому в задоволенні возову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 197, 209-215 ЦПК України,ст.ст. 328, 344 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, про визнання права власності за набувальною давністю -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В. Івасюта