Справа № 525/1385/16-ц
Провадження №2/525/107/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.04.2017 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Хоролець В.В., при секретарі Лопатка О.В., з участю представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника третіх осіб - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та відділу у ОСОБА_4 районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та ОСОБА_4 районної ради Полтавської області про визнання права постійного користування майном (земельною ділянкою) в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

З позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2, по якій судом відкрито цивільне провадження (а.с.46) вбачається, що 25 листопада 2008 року помер їх батько ОСОБА_7 і після його смерті відкрилася спадщина, яка, крім іншого, складається, як вважають позивачі, з земельної ділянки площею 49,1 га, яка розташована на території ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, яка належала померлому на праві постійного користування, яке посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605, виданим ОСОБА_7 (померлому) 03.09.1997 року ОСОБА_4 районною радою народних депутатів Полтавської області, і була надана в постійне користування померлому рішенням 12 сесії 22 скликання ОСОБА_4 районної ради народних депутатів Полтавської області від 18.03.1997 року для ведення фермерського господарства. Як вказують позивачі у справі, на базі цієї земельної ділянки та на підставі права постійного користування нею батьком позивачів у справі ОСОБА_7 було створене Селянське (фермерське) господарство «С.Г.М.», яке зареєстроване розпорядженням голови ОСОБА_4 райдержадміністрації №335 від 23.12.1997 року, ОСОБА_7 був його єдиним засновником та головою.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як вказують, прийняли спадщину після смерті батька ОСОБА_7 як спадкоємці першої черги за законом та отримали свідоцтва про право на спадщину на окреме майно, яке належало батьку на час смерті, як вказують позивачі, вони успадкували відповідно до закону права, які за життя належали спадкодавцю. На даний час позивачі у справі являються засновниками СФГ «С.Г.М.», яке є діючим та виключене в ЄДР і продовжують користуватися вищезазначеною земельною ділянкою для ведення фермерської діяльності, сплачують за користування нею відповідні платежі до бюджету. 19.12.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом на майнове право право постійного користування земельною ділянкою площею 49,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що знаходиться на території ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області після смерті 25.11.2008 року батька ОСОБА_7, однак нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування на земельну ділянку їм було відмовлено у звязку з тим, що право постійного користування землею (без укладення договору оренди) не входить до складу спадщини.

Позивачі у справі посилаються на положення ч.1 ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст.4,7,22,23,27,28 ЗК України (1990 року), які були чинними на час виникнення правовідносин щодо надання їхньому батьку ОСОБА_7 земельної ділянки в користування для ведення селянського (фермерського) господарства та вказують про те, що у чинному на час видання Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ЗК не було передбачено такої підстави для припинення права постійного користування як смерть користувача, також, як вказують позивачі, така підстава не передбачена ст.ст.140,141 ЗК України в редакції 2001 року.

Також позивачі вказують про те, що ЗК України (в редакції 2001 року) та Законом України «Про фермерське господарство» передбачено у разі бажання ведення фермерського господарства отримання земельної ділянки тільки у власність або оренду, відповідно, як вбачається з позову, за діючим на момент смерті спадкодавця ОСОБА_7 законодавством не передбачено можливості передачі у постійне користування земельної ділянки для сільськогосподарських потреб, яка перебуває у державній або комунальній власності фізичній особі. Поряд з цим, позивачі посилаються на Рішення КСУ від 22.09.2005 року №5-рп/2005, ст.ст.13,22 Конституції України, положення ст.ст.92,102-1 ЗК України, норми ст.ст.407,1216,1218 ЦК України і вказують, що Державний акт на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605, виданий ОСОБА_7 (померлому) 03.09.1997 року ОСОБА_4 районною радою народних депутатів є правовстановлюючим документом на земельну ділянку площею 49,1 га, а та обставина, що серед субєктів права постійного користування земельною ділянкою у ч.1 ст.92 ЦК України не зазначено громадян України, не є підставою для припинення такого права у громадян, що набули його на підставі раніше діючого законодавства.

З урахуванням вищевикладених обставин і обґрунтувань та посилань на норми Конституції України та ряд законодавчих актів, позивачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та ОСОБА_4 районної ради Полтавської області про визнання права постійного користування майном в порядку спадкування за законом, в якому просили суд визнання за кожним з позивачів у справі (ОСОБА_1 та ОСОБА_2Г.) в порядку спадкування за законом, право постійного користування (по одній другій частині за кожним) щодо земельної ділянки площею 49,1 га, яка розташована на території ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, наданої ОСОБА_7 для ведення селянського (фермерського) господарства рішенням 12 сесії 22 скликання ОСОБА_4 районної ради народних депутатів від 18.03.1997 року, яка на підставі державного акту на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605, виданого ОСОБА_4 районною радою народних депутатів 03.09.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №39, перебувала в постійному користуванні ОСОБА_7, померлого 25.11.2008 року (а.с.а.с.39-43).

Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30.03.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області та Відділ Держгеокадастру у ОСОБА_4 районі Полтавської області (в даний час він має назву відділ у ОСОБА_4 районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області) (а.с.а.с.119-120,182).

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 заявлені позивачами позовні вимоги підтримав, в своїх поясненнях посилався на обставини та доводи, які викладені в обґрунтуванні позову і просив позов задовольнити у повному обсязі. Також, в ході судового розгляду, після надходження письмових заперечень у справі третьої особи відділу у ОСОБА_4 районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, у повному обсязі не погодився з даними запереченнями і вважає їх такими, що не можуть бути враховані при розгляді даної цивільної справи.

В судовому засіданні 30.03.2017 року представник відповідача ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області сільський голова даної сільської ради ОСОБА_8 вважала, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки після смерті засновника СФГ «С.Г.М.» ОСОБА_7 спадщину після його смерті прийняли його діти-позивачі у справі, які є засновниками даного господарства на даний час, дане фермерське господарство продовжує використовувати земельну ділянку площею 49,1 га, що знаходиться за межами населеного пункту на території ОСОБА_6 сільської ради за цільовим призначення для ведення фермерського господарства, здійснює обробіток даної земельної ділянки та сплачує відповідні податки до бюджету.

Представник відповідача у справі ОСОБА_4 районної ради Полтавської області ОСОБА_9 в судовому засіданні 30.03.2017 року в цілому не заперечував проти задоволення позовних вимог позивачів, зазначив про те, що спірна земельна ділянка дійсно знаходиться за межами населеного пункту на території ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району, дану земельну ділянку обробляє та використовує СФГ «С.Г.М.».

В судовому засіданні 13.04.2017 року представник третьої особи за довіреністю Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та представник третьої особи відділ у ОСОБА_4 районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області начальник даного відділу ОСОБА_5 заперечила проти задоволення позовних вимог позивачів, у своїх поясненнях посилалася на наявність правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 23.11.2016 року щодо переходу права постійного користування землею від однієї особи до іншої в порядку спадкування; також посилалася на те, що зі спірної земельної ділянки, яка надавалася в постійне користування площею 49,1 га за життя ОСОБА_7, було виділено три земельні ділянки у приватну власність для ведення фермерського господарства, що посвідчено Державними актами на право приватної власності на землю ОСОБА_7 площею 4,2800 га, ОСОБА_1 площею 3,4500 га та ОСОБА_10 площею 3,8200 га, тому площа земельної ділянки, яка вказана у позовній заяві не відповідає реальній площі земельної ділянки, яка фактично знаходиться за межами населених пунктів на території ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району. В цілому підтримала письмові заперечення відділу на позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з додатками, які були оголошені в судовому засіданні (а.с.а.с.173-177).

Суд, заслухавши пояснення представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2-ОСОБА_3, пояснення представника відповідача ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району ОСОБА_8, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 районної ради ОСОБА_9, представника третьої особи за довіреністю Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та представника третьої особи відділу у ОСОБА_4 районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області ОСОБА_5, оголосивши письмові заперечення у справі третьої особи-відділу у ОСОБА_4 районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, вивчивши та проаналізувавши матеріали даної справи та всі докази у справі, що надані сторонами на засадах змагальності та диспозитивності, і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та ОСОБА_4 районної ради Полтавської області, залучені треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області та відділ у ОСОБА_4 районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права постійного користування майном (земельною ділянкою) в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК України).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що громадянину ОСОБА_7 згідно рішення 12 сесії 22 скликання ОСОБА_4 районної ради народних депутатів Полтавської області від 18.03.1997 року надано земельну ділянку розміром 50 га для ведення селянського (фермерського) господарства із земель запасу ОСОБА_6 сільської ради народних депутатів, що підтверджується Архівним витягом з протоколу вищевказаної сесії даної районної ради (а.с.13).

Згідно Державного акту на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605 від 03.09.1997 року, виданого ОСОБА_4 районною радою народних депутатів Полтавської області, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №39, ОСОБА_7, жителю ІНФОРМАЦІЯ_1 належало право постійного користування земельною ділянкою площею 49,1 га (на підставі рішення 12 сесії 22 скликання ОСОБА_4 районної ради народних депутатів), яка розташована на території ОСОБА_6 сільської ради та призначена для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.12). Оригінал даного Державного акту був оглянутий в судовому засіданні.

На підставі розпорядження голови ОСОБА_4 районної державної адміністрації Полтавської області №335 від 23.12.1997 року було зареєстровано селянське (фермерське) господарство «С.Г.М.», головою господарства є ОСОБА_7, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, Державний акт на право постійного користування землею від 03.09.1997 року №39, земельна ділянка розташована на території ОСОБА_6 сільської ради, членів господарства не має (а.с.14). Також, даним розпорядженням голови ОСОБА_4 райдержадміністрації було зареєстровано Статут селянського (фермерського) господарства «С.Г.М.», який підписаний головою даного господарства ОСОБА_7 (а.с.а.с.15-18).

Відповідно до наказу №1 від 09.01.1998 року по СФГ «С.Г.М.» «Про призначення голови СФГ «С.Г.М.», з цієї дати ОСОБА_7 приступив до виконання обовязків голови СФГ «С.Г.М.», підставою для прийняття даного наказу стало свідоцтво про державну реєстрацію СФГ «С.Г.М.» №51/29 від 09.01.1998 року (а.с.19).

ОСОБА_7 (батько позивачів у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що визнається сторонами у справі і відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню), останнім постійним місцем проживання якого було село Рокита Великобагачанського району Полтавської області, помер 25 листопада 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим ОСОБА_6 сільською радою Великобагачанського району Полтавської області (а.с.30).

Виконуюча обовязки в порядку заміщення завідувача ОСОБА_4 державної нотаріальної контори державний нотаріус Решетилівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 постановою від 19.12.2016 року за вих.№02-31/401 від 19.12.2016 року відмовила позивачам у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі їм свідоцтва про право на спадщину на майнове право право постійного користування земельною ділянкою після померлого ОСОБА_7 у звязку з тим, що право постійного користування землею (без укладення договору про право користування земельною ділянкою) припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини (а.с.31).

З повідомлення виконуючої обовязки в порядку заміщення завідувача ОСОБА_4 державної нотаріальної контори державного нотаріуса Решетилівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 №01-09/61 від 26.01.2017 року, з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та копій документів зі спадкової справи вбачається, що після смерті 25.11.2008 року ОСОБА_7, останнє місце проживання якого було с. Рокита Великобагачанського району Полтавської області, ОСОБА_4 державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №25 за 2009 рік; відповідно до матеріалів спадкової справи спадщину за законом як спадкоємці першої черги прийняли сини померлого ОСОБА_1 та ОСОБА_2, дружина померлого ОСОБА_10 від прийняття спадщини відмовилася; вбачається, що 04.07.2009 року на імя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом по одній другій частці кожному на земельні ділянки площею 3,83 га та 4,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області; 29.07.2011 року на їх імя були видані свідоцтва про право на спадщину по одній другій частці автомобіля кожному; інші заяви та претензії кредиторів не надходили, заповіт ОСОБА_7 не посвідчувався (а.с.а.с.55-63). Отже, з вищевказаних матеріалів вбачається, що діти померлого ОСОБА_7 його сини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як спадкоємці першої черги за законом згідно ст.1261 ЦК України у встановленому порядку прийняли спадщину після смерті батька та отримали ряд свідоцтв про право на спадщину за законом на певне майно.

Як вбачається з нової редакції Статуту СФГ «С.Г.М.» за 2014 рік та Витягу з ЄДРПОУ станом на 26.09.2016 року, дане господарство розташоване в с. Рокита Великобагачанського району Полтавської області, його засновниками є ОСОБА_1, ОСОБА_10 та ОСОБА_2; головою СФГ «С.Г.М.» є ОСОБА_1 (а.с.а.с.20-24,25-29).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (обєкт), щодо якої виник спір.

З урахуванням цього, виходячи з обгрунтування заявлених позовних вимог та самого змісту позовних вимог позивачів вбачається, що в межах розгляду даної цивільної справи предметом спірних правовідносин, враховуючи також наявність постанови відповідного нотаріуса про відмову у вчиненні певної нотаріальної дії, є спадкування за законом права постійного користування земельною ділянкою площею 49,1 га, яка розташована за межами населених пунктів на території ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (яка була надана за життя ОСОБА_7 (помер 25.11.2008 року) для ведення селянського (фермерського) господарства), а не спір про встановлення чи припинення права постійного користування відповідною спірною земельною ділянкою, яка надавалася у постійне користування ОСОБА_7 під час дії ЗК в редакції 1990 року.

Представниками сторонами у справі не заперечується про те, що спірна земельна ділянка площею 49,1 га (яка вказана у позовних вимогах позивачів) розташована за межами населених пунктів на території ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, при цьому, будь-яких договорів про право користування цією земельною ділянкою або оренди не укладалося із власником землі на час смерті засновника та голови СФГ «С.Г.М.»; при цьому, вищевказана земельна ділянка, як вказували представники сторін у справі в судовому засіданні, фактично продовжує використовуватися для ведення фермерського господарства СФГ «С.Г.М.».

Згідно з ч.1 ст.92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Відповідно до ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116,118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно положень ч.1 ст.125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із ч.1 ст.126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Як встановлено положеннями ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із ч.1 ст.20 даного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства. Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Поряд з цим, відповідно до ст.182 ЦК України, до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. За нормою ст.191 ЦК України, підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Отже, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Згідно із ч.1 ст.407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

У відповідності до ч.2 ст.407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини) та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1225 ЦK України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Тобто, з урахуванням системного аналізу вищевказаних норм права, в їх сукупності вбачається, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи (в даному випадку ОСОБА_7, який був засновником і директором СФГ «С.Г.М.» і помер 25.11.2008 року) лише на підставі державного акта на постійного право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Такі правові висновки Верховний Суд України висловив у постановах від 05.10.2016 року у справі №6-2329цс16 та від 22.11.2016 року у справі №6-3113цс15. При цьому, вищевказані правові висновки Верховного Суду України згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для суду першої інстанції.

Отже, з урахуванням вищевикладеного та необхідності застосування відповідних правових висновків Верховного Суду України, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права постійного користування майном (земельною ділянкою) в порядку спадкування за законом.

Та обставина, що на імя ОСОБА_7 30.12.2003 року видано Державний акт на право приватної власності на землю земельну ділянку площею 4,2800 га для ведення фермерського господарства (в порядку спадкування за законом дану земельну ділянку по одній другій частці успадкували діти померлого ОСОБА_7 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.а.с.58 (зворот),59), на імя ОСОБА_1 30.12.2003 року видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,4500 га для ведення фермерського господарства та на імя ОСОБА_10 30.12.2003 року також видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,8200 га для ведення фермерського господарства (а.с.а.с.175-177) і ці земельні ділянки були виділені із загальної земельної ділянки площею 49,1 га, яка була передана у постійне користування ОСОБА_7 згідно Державного акту на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605, про що вказує у своїх письмових запереченнях відділ у ОСОБА_4 районі Головного управління ДГК у Полтавській області (а.с.а.с.173-174), в межах предмету розгляду даної цивільної справи, не стосується можливого позбавлення права власності на земельні ділянки членів ФГ «С.Г.М.» (як буквально вказано у запереченнях), враховуючи ще й те, що позивачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також гр-ка ОСОБА_10 (їх мати, яка не є позивачем у справі) є засновниками цього ж фермерського господарства згідно нової редакції Статуту СФГ «С.Г.М.»; при цьому, з огляду на зміст вищенаведених постанов Верховного Суду України (в яких висловлені відповідні правові позиції), дане господарство не позбавлено можливості звернутися до власника земельної ділянки для оформлення прав на користування земельною ділянкою.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.92,102-1,116,118,125,126,131 ЗК України, ст.ст.182,191,407,1216-1218,1225 ЦК України, ст.ст.13,19,20,23 Закону України «Про фермерське господарство», ст.ст. 3,10,11,57,60,61,179,212-215,360-7 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та ОСОБА_4 районної ради Полтавської області, залучені треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області та відділ у ОСОБА_4 районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, права постійного користування (по одній другій частині за кожним з позивачів) земельною ділянкою площею 49,1 га, яка розташована на території ОСОБА_6 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, наданої ОСОБА_7 для ведення селянського (фермерського) господарства рішенням 12 сесії 22 скликання ОСОБА_4 районної ради народних депутатів Полтавської області від 18.03.1997 року, яка на підставі Державного акту на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605, виданого ОСОБА_4 районною радою народних депутатів Полтавської області 03.09.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №39, перебувала в постійному користуванні їх батька ОСОБА_7, який помер 25 листопада 2008 року відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 18.04.2017 року.

Суддя