Справа № 345/609/17
Провадження № 22-ц/779/947/2017
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.,

секретаря: Капущак С.В.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язань та відсотків за користування коштами, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 10 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року ОСОБА_4 пред'явив до ОСОБА_2 вищезазначений позов, в обґрунтування якого вказував, що відповідач станом на день подання позову не виконала рішення Калуського міськрайонного суду від 25.12.2015 року та 31.08.2016 року про стягнення з неї штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язання та відсотків за користування чужими коштами, на підставі яких було видано виконавчі листи. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 в добровільному порядку відмовляється повертати вищезазначені кошти, просив стягнути з неї на свою користь 39 758,57 грн пені, 2 710,82 грн - 3% річних, 11 229,07 грн інфляційний втрат та 19 879,28 грн відсотків за користування чужими грошима, а всього 73 577,74 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 10 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Постановлено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 73 577,74 грн, з яких: 39 758,57 грн - пені, 2 710,82 грн - 3% річних, 11 229,07 грн - інфляційний втрат, 19 879,28 грн - відсотків за користування чужими коштами за період з 05.04.2016 року по 13.02.2017 року, а також 735,78 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. На думку апелянта, судом не було враховано, що право на стягнення основного боргу, як і процентів та неустойки, у позивача виникло з 08.11.2013 року, тобто з наступного дня після надходження їй першої вимоги про повернення грошей. А тому, зазначає ОСОБА_2, строк позовної давності щодо повернення основної суми боргу та процентів минув 09.11.2016 року. Також відповідач вважає помилковим висновок суду стосовно одночасного стягнення штрафу та пені, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те ж порушення свідчить про недотримання норм ст. 61 Конституції України. Крім того, ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що нараховані позивачем штрафні санкції неспівмірні з основною заборгованістю. Зокрема, зазначає апелянт, при сумі основної заборгованості - 105 000 грн, розмір неустойки становить 60 819,70 грн, а з урахуванням задовлених позовних вимог - 103 289,09 грн, а разом з відсотками та інфляційними втратами - 238 257,82 грн. При цьому, апелянт просить врахувати висновки ВСУ, викладені у постанові від 03.09.2014 року у справі №6-100цс14. Крім того, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою її клопотання про зменшення нарахованої неустойки у розмірі 60 819,70 грн. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу з наведених підстав підтримав.

Представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши, зокрема, що позов було пред'явлено в межах загального строку позовної давності, який почав свій перебіг з часу ухилення відповідачкою від виконання судового рішення про повернення боргу. Рішення суду першої інстанції в даній справі вважає законним і обгрунтованим, тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ст.399 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи вбачається, що рішення Калуського міськрайонного суду від 19.09.2014 року про стягнення із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 суми коштів за договором позики та інших платежів, встановлених законом за невиконання зобов'язань, було передано до виконання. Постановою державного виконавця від 30.01.2015 року відкрито виконавче провадження. Однак, по даний час згадане судове рішення залишається невиконаним, а отже, грошове зобов'язання ОСОБА_2 є неприпиненим. Тому твердження її представника про те, що ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності, є помилковим. Адже він в даному випадку звернувся в суд не з позовом про стягнення боргу, а з вимогами про стягнення визначених законом компенсаційних виплат, пов'язаних з неповерненням боргу.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції протиправно стягнув з відповідача за одне й те ж порушення штраф і пені, колегією суддів не може бути прийняте до уваги. Адже, із змісту оскарженого рішення слідує, що з ОСОБА_2 штраф не стягувався. В рішенні зазначено, що з ОСОБА_2 за порушення строку повернення боргу слід стягнути пеню за період в межах одного року, відсотки за період користування безпідставно збереженими чужими грошовими коштами, інфляційні за знецінення суми позики та 3% матеріальних збитків. Ці види стягнень за невиконання грошових зобов'язань передбачені нормами Цивільного Кодексу України, зокрема, ст.ст. 536, 549, 1048 та ст. 625. На можливості одночасного стягнення таких видів виплат наголошено у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-2129цс16.

Колегія суддів також зауважує, що місцевий суд не мав правової підстави для зменшення розміру пені. За положеннями ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини 1 і третя ст.549 ЦК України). Аналіз названих норм матеріального права дає підстави для висновку, що за змістом ч.3 ст.551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Про це, зокрема, зазначено у правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-473цс16. Оскільки сума пені, обчислена до встановлених законом правил, не перевищує суму позики, яку отримано ОСОБА_2, то прохання про її зменшення не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в даній справі ухвалив рішення з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313, 314, 315, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Калуського міськрайонного суду від 10 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк