Справа № 750/2152/17
Провадження № 2/750/909/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2017 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

судді - Рахманкулової І.П.,

із секретарем - Разумейко К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

третя особа - Чернігівська міська рада,

в с т а н о в и в :

28 лютого 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,1100 га, що належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 08 листопада 2002 року вона купила у ОСОБА_4 незакінчений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_2, готовністю 74 відсотка. Відповідно до умов вказаного договору обов'язки по добудові будинку і здачі його в експлуатацію взяла на себе позивач. Позивачем протягом подальшого життя вказаний житловий будинок був добудований, також були побудовані до нього господарські споруди і після закінчення будівництва житловий будинок з господарськими спорудами був зданий в експлуатацію та проведена державна реєстрація. Коли позивач виявила бажання приватизувати земельну ділянку, на якій розташований будинок та господарські споруди, вона дізналася, що ще 28 лютого 1994 року рішенням виконкому Новоселівської сільської ради дана земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_3 і їй було видано державний акт на право приватної власності на землю. Також, позивач вказала, що при купівлі-продажу будинку у 2002 році продавець не повідомила її, що земельна ділянка, на якій побудований будинок, нею приватизована і перебуває у її власності. Пізніше, позивач дізналася, що ОСОБА_4 померла, а її спадкоємцем є ОСОБА_2, до якого заявлено даний позов.

Представник позивача у судове засідання подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримує.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи - Чернігівської міської ради у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що 08 листопада 2002 року позивач купила у ОСОБА_4 незакінчений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_2 (нині ОСОБА_5), готовністю 74 відсотка, що підтверджується договором купівлі-продажу недобудованого будинку (а/с 9).

Відповідно до умов вказаного договору обов'язки по добудові будинку і здачі його в експлуатацію взяла на себе ОСОБА_1.

Згідно витягу із рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 19 квітня 2004 року № 99, земельній ділянці в АДРЕСА_1 (а/с 13).

Позивачем протягом подальшого життя вказаний житловий будинок був добудований, також були побудовані до нього господарські споруди і після закінчення будівництва житловий будинок з господарськими спорудами був зданий в експлуатацію та проведена державна реєстрація, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15 травня 2015 року та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а/с 11, 12).

Позивачем зазначено, що коли вона виявила бажання приватизувати земельну ділянку, на якій розташований будинок та господарські споруди, то дізналася, що ще 28 лютого 1994 року рішенням Новоселівської сільської ради дана земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_3 і їй було видано державний акт на право приватної власності на землю. Також, позивач вказала, що при купівлі-продажу будинку у 2002 році продавець не повідомила її, що земельна ділянка, на якій побудований будинок, нею приватизована і перебуває у її власності. Крім того, після купівлі будинку ні продавець, ні її син (після смерті продавця) жодних претензій щодо володіння та користування даною земельною ділянкою не пред'являли.

З копії державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, наданої на запит суду Управлінням земельних ресурсів Чернігівської міської ради, вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,11 га на території с. Олександрівка Новоселівської сільської Ради для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Також, позивач дізналася, що ОСОБА_4 померла, а тому позивач звернулася до суду з даним позовом до її сина, який є спадкоємцем, про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розташований придбаний нею будинок.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу), при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15 і який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим до застосування, аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За таких обставин, вимоги позивача підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1), площею 0,1100 га, що належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.П. Рахманкулова