АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2049/17 Справа № 199/9373/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року м. Дніпро

18 травня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

09 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 16.07.2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей в сумі 1 500 доларів США. За умовами вказаного договору позики він передав ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 1 500 доларів СІІІА, а останній зобов'язався повернути позику до "01" листопада 2015 року. Позивач згідно договору позики свої зобовязання перед відповідачем виконав в повному обсязі, що підтверджується розпискою відповідача від 16 липня 2015 року, натомість, відповідач свої зобовязання за договором позики щодо своєчасного повернення грошових коштів не виконав. Позивач вважає, що у звязку з невиконанням відповідачем умов договору, він має право на стягнення в судовому порядку зазначеної заборгованості і просить суд ухвалити відповідне рішення (а.с.2-3).

ОСОБА_4 - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 35471 гривень 55 копійок.

Також вирішено питання щодо судових витрат ( а.с.57-59).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.111-113).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 16 липня 2015 року позивачем відповідачу була надана грошова позика в розмірі 1500 доларів США. Факт надання позики підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 16 липня 2015 року. Згідно умов, визначених сторонами, відповідач зобовязався повернути позику позивачу у строк до 01 листопада 2015 року.

Відповідачем свої зобовязання за борговою розпискою не виконані, кошти позивачу не повернуті, у звязку з чим станом на 03.12.2015 року заборгованість становить 1500 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.12.2016 року становить - 35471 грн.55 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач отримані від позивача у борг грошові кошти в строк передбачений у розписці, написаною ним власноруч, не повернув, тому у звязку із неналежним виконанням своїх зобовязань виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1500 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.12.2016 року становить - 35471 грн.55 коп.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) безоплатно передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер ним не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

Відповідач, в порушення вимог ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, не надав доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобовязання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано стягнув зазначену суму боргу.

Доводи апелянта з приводу безпідставності висновку суду 1 інстанції щодо отримання грошових коштів відповідачем, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з розписки (а.с. 6) відповідач отримав у борг у позивача 1 500 доларів США, які зобовязався повернути до 01.11.2015 року.

У правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже, власноручно написана відповідачем розписка, ксерокопія якої знаходиться в матеріалах справи, є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Спірний договір, судом недійсним не визнаний, а тому згідно зі ст.. 204 ЦК України, він є правомірним, та підлягає виконанню відповідно до його змісту та закону.

Інші, доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: