Провадження № 22-ц/780/1895/17 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 46 25.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Волошині В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, про визнання недійсними розпоряджень, державних актів на право власності на землю, витребування земельних ділянок та визнання права власності та користування , -

встановила:

У листопаді 2014 року прокурор звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

На виконання судових рішень розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації ( далі - Київська ОДА) від 24 листопада 2008 року було припинено право постійного користування та вилучено 8 земельних ділянок загальною площею 5,16 га (ліси) на території Щасливської сільської ради із постійного користуванням ДП «Бориспільський лісгосп», змінено їх цільове признання із категорії земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність третіх осіб по справі, яким були видані державні акти.

Розпорядженнями голови Київської ОДА від 2 лютого 2010 року змінено цільове призначення зазначених земельних ділянок з категорії земель сільськогосподарського призначення на категорію земель «для будівництва та експлуатації торгівельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом».

На підставі договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року вказані земельні ділянки були відчужені попередніми власниками на користь відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, які, на підставі заяв про поділ та об'єднання земельних ділянок, отримали державні акти.

Прокурор вважав, що процедура вилучення та відведення спірних земельних ділянок відповідачам суперечила вимогам чинного законодавства.

Прокурор зазначав, що відповідно до ст.28 Лісового кодексу України та ч. 9 ст.149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття обласною адміністрацією спірних розпоряджень) лише Кабінет Міністрів України мав право вилучати лісові ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб. В даному ж випадку обласною адміністрацією в один день вилучено лісові землі, які знаходяться в одному кварталі лісництва, загальною площею 5,16 га.

Також на момент прийняття Київської ОДА вказаних розпоряджень діяли положення розпорядження Кабінету Міністрів України ( далі КМУ) від 10 квітня 2008 року №610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок було зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Крім того, прокурор вказував, що судові рішення, які стали підставою для винесення розпоряджень Київської ОДА від 24 листопада 2008 року, були скасовані, відповідно відпали підстави для прийняття спірних розпоряджень, а тому спірні рішення та державні акти мають бути скасовані та визнані недійсними, як такі, що прийняті і видані на підставі незаконного судового рішення.

Також прокурор посилався на те, що при прийнятті спірних розпоряджень порушено вимоги законодавства при зміні цільового призначення земельних ділянок, а саме порушено порядок зміни цільового призначення земельних ділянок.

Оскільки, земельні ділянки вибули з державної власності всупереч законодавства та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави для витребування їх з чужого незаконного володіння на користь держави, прокурор звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Посилаючись на вищевикладене, зменшивши позовні вимоги, прокурор просив суд просив визнати незаконними і скасувати розпорядження голови Київської ОДА від 24 листопада 2008 року та від 2 лютого 2010 року; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки відповідачів та витребувати з незаконного володіння вказані земельні ділянки; визнати за державою в особі Кабінету Міністрів України право державної власності на вказані земельні ділянки, а за державним підприємством «Бориспільський лісгосп» право користування вказаними земельними ділянками.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсними розпорядження голови Київської ОДА №№ 1461,1462,1463,1464,1465,1466,1467,1468 від 24 листопада 2008 року та №№ 81,82,83,84,85,86,87,88 від 02 лютого 2010 року.

Визнано недійсними державні акти, що посвідчували право власності на земельні ділянки із цільовим призначенням для будівництва та експлуатації торгівельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, що розташовані на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області:

на ім»я ОСОБА_4 - площею 0,4411 га із кадастровим номером НОМЕР_1; площею 0,4410 га із кадастровим номером НОМЕР_2;

- на ім»я ОСОБА_5 - площею 0,6800 га із кадастровим номером НОМЕР_3;

- на ім»я ОСОБА_2 - площею 0,4000 га із кадастровим номером НОМЕР_4;

та витребувано вказані земельні ділянки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння відповідачів.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішення суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав його незаконності, порушення судом норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що площа вилучених із постійного користування ДП «Бориспільске лісове господарство» земельних ділянок лісогосподарського призначення складала менше 1 га кожна, тому Київська ОДА не перевищила своїх повноважень при винесенні розпоряджень від 24 листопада 2008 року.

Крім того, на думку апелянта, передбачена розпорядженням КМУ України від 10 квітня 2008 року №610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» заборона щодо вилучення земельних лісових ділянок та передачу у власність із зміною цільового призначення не було перешкодою Київської ОДА 24 листопада 2008 року та 02 лютого 2010 року вилучати спірні земельні ділянки лісу та передавати їх у власність із зміною цільового призначення, оскільки вказаному розпорядженню КМУ надавалась критична оцінка в судових рішеннях.

ОСОБА_2 звертає увагу, що вилучення земельних ділянок із постійного користування ДП «Бориспільске лісове господарство» відбувалось за письмовою згодою останніх, на підставі чинного судового рішення, і доказів його скасування матеріали справи не містять, отже, на законних підставах.

Також в апеляційній скарзі вказується, що суд ухвалив заочне рішення за відсутності даних про належне повідомлення про слухання справи ОСОБА_2, що є суттєвим порушенням права останнього на судовий розгляд і права заявити у суді про сплив строку позовної давності як підставу для відмови у позові. Вказавши на ці порушення у заяві про перегляд заочного рішення та заявивши про сплив позовної даності, суд безпідставно не задовольнив його відповідну заяву.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає не в повному обсязі.

Судом встановлено та письмовими матеріалами справи підтверджено, що на виконання судових рішень розпорядженнями голови Київської ОДА від 24 листопада 2008 року за №№ 1461, 1462, 1463, 1464, 1465, 1466, 1467, 1468 було припинено право постійного користування та вилучено 8 земельних ділянок загальною площею 5,16 га (ліси) на території Щасливської сільської ради із постійного користуванням ДП «Бориспільський лісгосп», змінено їх цільове признання із категорії земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення без права вирубки дерев та передано у власність ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, яким управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі на підставі розпоряджень голови Київської ОДА від 24 листопада 2008 року №№ 1461-1468 були видані державні акти.

У подальшому розпорядженням голови Київської ОДА за №№ 81, 82,83, 84, 85, 86, 87, 88 від 2 лютого 2010 року змінено цільове призначення зазначених земельних ділянок з категорії земель сільськогосподарського призначення на категорію земель «для будівництва та експлуатації торгівельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом».

В подальшому земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_5 були відчужені попередніми власниками на користь відповідача ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року за реєстровими №№ 2226, 2234, 2256, 2239, на підставі яких та заяв останнього №№ 2354, 2356 від 22 квітня 2010 року про поділ та об'єднання земельних ділянок було сформовано три земельні ділянки із кадастровими площею 0,4411га, 0,4410 га та 2,0375 га.

Земельні ділянки із кадастровими номерами НОМЕР_6 були відчужені попередніми власниками на користь відповідача ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року за реєстровими №№ 2245, 2251, 2263, на підставі яких та заяви останнього № 2315 від 21 квітня 2010 року про об'єднання земельних ділянок було сформовано одну земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_7 площею та 2,0375 га, з якої в подальшому на підставі заяви ОСОБА_5 № 286 від 10 лютого 2012 шляхом поділу сформовано дві земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_8 площею 0,6800 га та 1,3573 га відповідно.

Земельна ділянка із кадастровим номером НОМЕР_9 була відчужена попереднім власником на користь відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року за реєстровим № 2221, на підставі якого та заяви відповідача № 2317 від 21 квітня 2010 року про поділ земельної ділянки НОМЕР_9 було сформовано дві земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_10 площею 0,4000га та 0,4822 га відповідно.

Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі за наслідками поділу та об'єднання земельних ділянок відповідачам були видані оспорювані державні акти.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що Київська ОДА вилучила у ДП«Бориспільський лісгосп», та надала у власність фізичним особам земельні ділянки лісу, змінивши їх цільове призначення, незаконно, всупереч вимогам чинного законодавства та волі держави, перевищивши свої повноваження.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно з положеннями ст. 20 ЗК України, зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (статті 21 ЗК України).

За правилами статей 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 56 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таке саме правило встановлене статтею 12 ЛК України.

Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств, або й у складі цих угідь, якщо площа ділянки більше, ніж 5 га.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно із ч.2 ст.149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Доводи апеляційної скарги про те, що площа вилучених із постійного користування ДП «Бориспільске лісове господарство» земельних ділянок лісогосподарського призначення складала менше 1 га кожна, тому Київська ОДА не перевищила своїх повноважень при винесенні розпоряджень від 24 листопада 2008 року, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядження голови Київської ОДА №№ 1461-1468, якими вилучено спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування ДП «Бориспільське лісове господарство», видано в один день - 24 листопада 2008 року, ними вилучено ліси загальною площею 5,8391 га, які знаходились у одному кварталі лісництва, є єдиним лісовим масивом, використовувались для ведення лісового господарства та передано у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства. Вказані розпорядження прийняті на підставі заяв, які надійшли до обласної державної адміністрації також упродовж 1 дня. Проекти землеустрою щодо вилучення цих лісових земель розроблялись на підставі дозволів обласної адміністрації, наданих також упродовж 1 дня. В один день укладені і договори на розробку проектів землеустрою. Державну землевпорядну експертизу всі проекти також пройшли упродовж 1 дня. Крім того, розпорядження Київської обласної державної адміністрації про зміну їх цільового призначення також прийняті в один день - 2 лютого 2010 року. Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірні земельні ділянки належать до земель лісового фонду, що перебували в державній власності, і вибули на підставі розпоряджень голови обласної державної адміністрації на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищувала 1 га і у в зв'язку із цим ці дії свідчать про перевищення головою Київської ОДА передбачених законом його повноважень.

Вищевикладене узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 20 березня 2013 року у справі №6-13цс13, від 22 квітня 2015 року у справі №6-65цс15, від 30 вересня 2015 року у справі 6-196цс15, які, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Про незаконність розпоряджень голови Київської ОДА від 24 листопада 2008 року та від 2 лютого 2010 року свідчить те, що вони прийняті всупереч розпорядження Кабінету Міністрів України ( далі КМУ) від 10 квітня 2008 року №610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», яким, з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок було зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Вказане розпорядженням КМ України від 10 квітня 2008 року містило пряму заборона щодо вилучення земельних лісових ділянок та передачу у власність із зміною цільового призначення, було чинним на час прийняття головою Київської ОДА розпоряджень від 24 листопада 2008 року та 02 лютого 2010 року і не скасовано чи визнано недійсним судом, отже, обов»язковим до виконання. За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, оскільки вказаному розпорядженню КМУ надавалась критична оцінка в судових рішеннях, тому його не слід було брати до уваги, не заслуговують на увагу.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що судові рішення, які стали підставою для винесення первинних розпоряджень Київської ОДА про припинення права постійного користування земельної ділянки ДП «Бориспілське лісове господарство» та переведення зазначених земельних ділянок до земель сільськогосподарського призначення, є чинними.

Так, в матеріалах справи є постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2011 року та 25 листопада 2010 року, що набрали законної сили, про скасування постанови Солом»янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2008 року, яка стала підставою для винесення розпоряджень голови Київської ОДА від 24 листопада 2008 року( а.с.17-24, т.1;160-164, т.4).

Отже, скасування судового рішення, яке стали підставою для винесення первинних розпоряджень Київської ОДА про припинення права постійного користування земельної ділянки ДП «Бориспільське лісове господарство» та переведення зазначених земельних ділянок до земель сільськогосподарського призначення свідчить про відсутність законних підстав для прийняття спірних розпоряджень ОДА.

Встановивши незаконність вилучення земельних лісових ділянок та передачу у власність із зміною цільового призначення оспорюваними розпорядженнями Київської ОДА 24 листопада 2008 року та 02 лютого 2010 року, суд першої станції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визнання їх недійсними розпоряджень та державних актів, виданих на їх підставі, і витребування спірних земельних ділянок із незаконного володіння відповідачів на користь держави в особі Кабінету Міністрів України на підставі ст. 388 ЦК України.

Крім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідачів на користь держави відповідає критерію законності: витребування з його власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України в зв'язку з порушенням Київської ОДА вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заперечення проти позовної заяви, подані відповідачем Київською ОДА до суду першої інстанції 20 січня 2015 року, не містять прохання про застосування строку позовної давності, а містить лише оцінку доводів прокурора щодо позовної давності , висловлених у позовній заяві;, в тому числі відсутні чіткі посилання на необхідність застосування позовної давності та відмову у позові з підстав пропуску цього строку ( а.с.1-16, 95-100, т.1). З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що вказані заперечення слід розцінювати як заяву відповідача, зроблену відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК України - безпідставні.

Щодо доводів апелянта про порушенням права останнього на судовий розгляд його справи і права заявити у суді про сплив строку позовної давності як підставу для відмови у позові, колегія суддів знаходить їх такими, що заслуговують на увагу.

Ухвалюючи заочне рішення у справі, суд першої інстанції посилався на обставини, передбачені ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Разом з тим, належних у розумінні ст. 74 ЦПК України документів, які свідчили б про те, що відповідач був належним чином своєчасно повідомлений про судовий розгляд справи, у матеріалах справи немає, оскільки ОСОБА_2 тричі не отримав направлений йому рекомендований лист ( а.с.25-26, т.3, а.с.6, т.4). Таким чином, заочний розгляд справи проведено із порушенням вимог процесуального закону.

В заяві про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_2 вказував на ці порушення, що позбавили його можливості з»явитись у судове засідання та наводив докази щодо пропуску позивачем строку позовної давності, що має істотне значення для правильного вирішення справи (а.с.40-43, т.4).

Відповідно до п.4 ч.1, ч.3 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції вказав в ухвалі від 6 лютого 2017 року, що відповідач ОСОБА_2 не з»явився у судове засідання з поважних причин, ( а.с.83-84, т.4), однак в порушення вимог ст. 232 ЦПК України не скасував заочне рішення, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позову відносно ОСОБА_2, тому рішення суду підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 з ухваленням нового про відмову в позу з підстав пропуску строку позовної давності з огляду на такі обставини.

Вирішуючи заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За положенням частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Проте з урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, у разі скасування судового рішення, на підставі якого набуто право власності на майно, перебіг позовної давності починається з моменту скасування такого судового рішення.

Встановлено, що постанова Солом»янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2008 року, яка стала підставою для винесення розпоряджень голови Київської ОДА від 24 листопада 2008 року, скасована постановами Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2011 року та 25 листопада 2010 року, що набрали законної сили ( а.с.17-24, т.1;160-164, т.4).

Отже, перебіг позовної давності слід обчислювати для кожного з відповідачів окремо залежно від дати прийняття відносно кожного з них судового рішення, починаючи з 25 листопада 2010 року та з 25 січня 2011 року.

Прокурор звернувся до суду з позовом до відповідачів, в тому числі і до ОСОБА_2, 27 листопада 2014 року ( а.с.1, т.1) тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Вірно зазначивши, що на даний позов прокурора поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, суд не зазначив, з якого дня почався перебіг позовної давності і невірно встановив, що Кабінету Міністрів України, в інтересах якого пред»явлено позову, не знав і не міг знати про порушення права держави на землі лісу.

Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Таким чином, держава, в особі її виконавчого органу (Київської ОДА ), дізналась про незаконність своїх розпоряджень від 24 листопада 2008 року - 24 листопада 2010 року, коли було скасовано відповідне судове рішення, яке стало підставою для винесення розпорядження від 24 листопада 2008 року.

Крім того, видавши та зареєструвавши державні акти, що посвідчували право власності на землі лісу первісних та останніх власників, держава в особі уповноважених органів офіційно визнала та підтвердила факт виникнення права власності на земельні ділянки, що свідчить не тільки про безпосередню обізнаність держави про порушення іі права, а і про об»єктивну можливість держави знати про порушення її прав.

В межах даної справи прокурор також не довів, що держава, в інтересах якої подано позов, з 2010 року не дізналась та не могла дізнатись про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про застосування наслідків пропуску позовної давності. Разом з тим враховуючи, що судове рішення оскаржує лише відповідач ОСОБА_2, апеляційний суд вирішує справу щодо його прав та обов»язків, а інші відповідачі не скористались своїм правом на апеляційне оскарження судового рішення відносно них, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляцій скаргу ОСОБА_2, скасувавши судове рішення з підстав пропуску строку позовної давності лише відносно ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» до ОСОБА_2 про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, витребування земельних ділянок та в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» до ОСОБА_2 про визнання недійсними державних актів:

- серії НОМЕР_11 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,4000 га для будівництва та експлуатації торгівельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, із кадастровим номером НОМЕР_13, яка розташована на території Щасливської сільської ради;

- серії НОМЕР_12 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,4822 га для будівництва та експлуатації торгівельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, із кадастровим номером НОМЕР_14, яка розташована на території Щасливської сільської ради;

та витребування цих земельних ділянок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий

Судді :