Справа № 128/2604/16-ц Провадження № 22-ц/772/1521/2017Головуючий в суді першої інстанції Саєнко О. Б.
Категорія 48Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

30 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтко Ю.Б.,

за участю секретаря судових засідань Безрученко Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - Мазура Олександра Валентиновича на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

встановила:

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в районний суд з позовом до ОСОБА_5, за участю служби у справах дітей Вінницької РДА про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вони з відповідачем є батьками сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу із відповідачем проживає з нею.

На даний час вона уклала шлюб із ОСОБА_7 і у них є матеріальна можливість здійснювати поїздки за кордон разом з сином на відпочинок, оздоровлення та задля розширення кругозору дитини.

Однак відповідач, який є батьком ОСОБА_6 безпідставно відмовляється надавати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, чим використовує свої права всупереч інтересам сина.

Тому з урахуванням уточнених позовних вимог просила надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України неповнолітнього сина без згоди батька протягом трьох років до наступних країн: Польщі, Угорщини, Іспанії, Російської Федерації.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням позивач ОСОБА_3, через свого представника Мазура О.В., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове про задоволення позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 і її представник - адвокат Мазур О.В. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених в ній, і просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5- ОСОБА_8 проти апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Служба у справах дітей Вінницької РДА повідомлена в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, свого представника до суду не направив, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляції та заявлених в суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області15.01.2014 року розірвано.

Від шлюбу у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1

19 грудня 2015 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_7 та отримала прізвище чоловіка "ОСОБА_7" (а.с.9).

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Степанівської сільської ради Вінницького району №669 від 18.07.2016 року неповнолітній ОСОБА_9 проживає разом з матір'ю ОСОБА_10 та її чоловіком ОСОБА_7

Згідно з статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток - частина 2 статті 150 СК України.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ (зі змінами), Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України"(далі - Правила).

Так, пунктами 3,4 Правил передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із визначенням його початку й закінчення.

Тому посилання апелянта на відсутність нормативно-правового акту у якому б зазначалось про обов'язковість вказування у рішенні суду конкретної держави прямування та часового проміжку є безпідставними.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Згідно з частиною 3 статті 10, частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 статті 57 цього Кодексу).

Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, зокрема у такі країни як Польща, Угорщина, Іспанія, Російська Федерація, із зазначенням мети такого виїзду та конкретного часу.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень статей 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Доводи позивача про те, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичного, духовного та морального розвитку ухиляючись від надання дозволу на виїзд за кордон спростовуються поясненнями відповідача, а також матеріалами справи (а.с.12-14) у яких наявні нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_5 від 13.06.2013 року, 08.07.2014 року та від 06.06.2015 року про його згоду на тимчасові поїздки сина до Російської Федерації та Білорусії в супроводі позивачки. При цьому зазначені заяви містять відомості щодо конкретного періоду відвідання сином певної країни.

Крім того, позивач не довела ні в суді першої, ні апеляційної інстанції, що її прагнення виїхати за межі України обґрунтоване саме інтересами дитини, при цьому відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вони повернуться до України та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі.

Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.

При цьому згідно статі 4 Конвенції про контакт з дітьми, яка була ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року та набула чинності для України 1 квітня 2007 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Статтею 7 Конвенції передбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв'язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб.

Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

викладене вище, керуючись ст. 304, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду/підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.