№2/756/283/17
РІШЕННЯ

Іменем України

11 травня 2017 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Тітова М.Ю.

при секретарі Івановій І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право власності і користування частиною квартири та визнання права власності на неї, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право власності і користування частиною квартири та визнання права власності на неї. Свої вимоги обгрунтовує тим, що у відповідності до Рішення виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва, від 26 травня 1990 року під №165, після багаторічного знаходження на обліку громадян, що потребуючі поліпшення житлових умов, сім'ї з двох чоловік; ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 16 квітня 1990 року, видано ордер на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, під № 5672 серії Б.?З порушенням ст. З ЗУ «Про громадянство України», - особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", відповідачу - Мінським РУ ГУ МВС України у м.Києві 12 грудня 1996 року, було видано паспорт громадянина України, серії НОМЕР_1. Відповідач мав російське громадянство, з 1989 року тимчасово проживав у гуртожитку медичного інституту, де познайомився із нею. Між нею та відповідачем, 30 квітня 1993 року зареєстровано шлюб. 26 квітня 1994 року у подружжя народився син, ОСОБА_2 Згідно відомостей, що містяться у діловода ЖЕК, відповідача було прописано до квартири 18 листопада 1993 року. Згідно довідки (форма 3) виданої ЖЕК-513, №11544 від 30 січня 2015року, позивачі та відповідач зареєстровані в квартирі. Під час проведення масової приватизації' державного майна, у 1998 році, на житлову квартиру АДРЕСА_2, у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» було оформлене «Свідоцтво про право власності на житло», що в свою чергу посвідчує, що квартира АДРЕСА_3, була приватизована на позивачів та відповідача. 28 квітня 1998 році, між позивачкою та обслуговуючим (ЖЕК-13), було укладено договір, про участь на утримання будинку № 9 та прибудинкової території по вул. Петра Панча. На протязі сімнадцяти років, позивачем щомісяця сплачуються комунальні платежі за централізоване водопостачання та водовідведення, опалення, інші платежі. Заборгованість станом на грудень 2015 року - відсутня.?Після народження сина, в сім'ї, між подружжям почали з'являтись суперечки та непорозуміння, подальше подружнє життя стало не можливим. Рішенням суду від 29.03.2003 року шлюб між ними розірвано. Певний час ОСОБА_2 проживав у сім'ї відповідача ОСОБА_3 Після розлучення колишній чоловік, відповідач по справі, на протязі 12 років починаючи з 2003 року, під час телефонних бесід між сторонами по квартирному питанню, відповідач майже кожного року обіцяв подарувати 1/3 частку квартири своєму синові. Після шлюбу у 09 липні 2010 року, позивачка вдруге змінила своє прізвище на ОСОБА_1. У подружжя народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає одночасно із матір'ю та батьком ОСОБА_7 Житлові умови двокімнатної квартири, загальною площею у 51,4 м.кв., та житловою у 30,2 м.кв., вже не дозволяють одночасно та комфортно співіснувати всім мешканцям квартири. У відповідності до ст. 47 Житлового кодексу норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13.65 квадратного метру на одну особу. Фактична кількість одночасно мешкаючи у квартирі АДРЕСА_3, становить чотири особи. Права позивачів порушуються в частині, неможливості поліпшення житлових умов, шляхом збільшення житлової та загальної площі житлового приміщення. Таким чином, суб'єктивне право власності формується як сукупність трьох найголовніших правомочностей: права володіння, права користування, права розпорядження. Відповідач на протязі 12 років, не сплачує комунальні та інші обов'язкові платежі, не надає позивачам грошових коштів на утримання квартири. На ім'я відповідача зареєстровано СПД ОСОБА_3 Так, як зазначалось раніше, після багаторічної перебування на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, мати позивачки ОСОБА_4, та позивач отримала двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 за ордером на житлове приміщення №5672. В подальшому, мати позивачки, добровільно передала своє право на зазначену двокімнатну квартиру - позивачці. Прописка відповідача, було помилкою, це стало зрозуміло лише після розлучення у 2003 році.

Просили суд на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України», ст.ст. 4, 48, 55, Закону України «Про власність», ст.ст. 1, 5, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 42 Житлового Кодексу України, ст.ст. 13, 124, Конституції України, ст.ст. 319, 321, 322, 328, 344, 360, ЦК України визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на приватну власність 1/3 частки житлової квартири за адресою: АДРЕСА_4; визнати ОСОБА_1 такою, що набула право приватної власності на втрачену 1/3 частку житлової квартири за адресою: АДРЕСА_4; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 та зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку.

У судовому засіданні представник позивачів просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач про місце та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Картира №106 по вул. П.Панча в м. Києві на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних долях.

З довідки форми №3 від 10.06.2016 року вбачається, що у цій квартирі зареєстровані ОСОБА_1.(з 26.04.1990 року), ОСОБА_3 (з 18.11.1993 року), ОСОБА_2 (з 05.05.1994 року) та ОСОБА_6 (з 28.09.2006 року).

Так, розпорядженням Державного комунального управління житлового господарства Мінського району як органу приватизації від 26.02.1998 року №1068 вирішено прохання ОСОБА_8 задовольнити та передати квартиру АДРЕСА_5 в спільну сумісну власність ОСОБА_8 та членам її сім'ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Положеннями ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Таким чином, такий спосіб захисту як визнання таким, що втратив право на приватну власність не передбачений чинним законодавством, також відсутні будь-які підстави позбавлення права власності відповідача на 1/3 частину квартири, оскільки це заборонено законом.

Крім того, слід врахувати, що позивач не просив суд визнати приватизацію спірної квартири недійсною.

Також, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа 1/3 частиною спірної квартири, яка на праві приватної власності належить відповідачу та відповідач відповідно зареєстрований у спірній квартирі.

Статтею 365 ЦК України встановлено відповідний порядок припинення права особи на частку у спільному майні, яким мають право скористатися позивачі.

Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так як відповідач є власником 1/3 частини спірної квартири, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою так і зняття з реєстраційного обліку.

З викладеного, керуючись ст.ст. 1-11, 57-66, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право власності і користування частиною квартири та визнання права власності на неї - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М.Ю. Тітов