У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року. Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій зазначив, що 06 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 6 100 грн., що станом на 06 листопада 2003 було еквівалентно 1 100 доларів США.

Відповідач власноручно написав відповідний договір, згідно якого повинен був повернути борг за першою вимогою. В порушення умов договору, ОСОБА_2 не повернув грошові кошти.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто за договором позики від 06 листопада 2003 року 11 314,44 грн., в тому числі основну суму боргу у розмірі 6 100 грн., проценти за користування позикою за період з 06 лютого 2004 року по 31 грудня 2013 року у розмірі 5 214,44 грн.

Оскільки відповідач не виконував зобов'язання за вказаним договором позики, та не виконував заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року, позивач просив суд, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, стягнути на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення з 01 грудня 2013року до 30 листопада 2016 року у розмірі 6911,36 грн, три процента річних від простроченої суми у розмірі 816,41 грн.; на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України за час користування позикою з 01 січня 2014 по 30 листопада 2016 року проценти на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 5 111,65 грн.; збитки, втрати, яких позивач зазнав у зв'язку з знищенням основної суми боргу станом на 01 грудня 2016 року у розмірі 15776,85 грн., відповідно до положень ст. 623 ЦК України.

В своїй заяві від 10 січня 2017 року позивач збільшив розмір позовних вимог доповнивши раніше заявлені вимоги вимогою про зміну умов договору позики від 06 листопада 2003 року в якій просив відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України додатково встановити санкції за порушення грошового зобов'язання у виді пені у розмірі 0,1% від неповернутої суми за кожен день прострочення до повернення позики.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляції за час прострочення з 01 грудня 2013 по 30 листопада 2016 у розмірі 6 911,36 грн.; три проценти річних від простроченої суми позики за час прострочення з 01 грудня 2013 по 30 листопада 2016 у розмірі 549,50 грн.; проценти за користування позикою за час прострочення з 01 січня 2014 по 30 листопада 2016 у розмірі 3180,49 грн та судові витрати у розмірі 234,40 грн.

В інший частині позовних вимог відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав.

З рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 і подав апеляційну скаргу, в якій просив повністю задовольнити його позовні вимоги. Зазначив, що висновки суду не відповідають обставинам справи, крім того було порушено норми матеріального та процесуального права. Вважає свої позовні вимоги обґрунтованими. Судом не визнано за позивачем права в частині стягнення суми неповернутої позики, в розмірі - 10 984, 93 грн., виходячи із офіційного курсу долара США, згідно даних НБУ, станом на 28 лютого 2014 року. Позивачем в суді було зазначено те, що умовами договору було передбачено повернення боргу в еквіваленті до грошової одиниці - долар США. Суд дійшов висновку, що ЦК України передбачає лише поновлення майнового стану кредитора шляхом відшкодування збитків. Однак закон більш конкретно вказує на випадки, коли виникає право на спеціальні норми при вирішенні питань відповідальності фізичних осіб. (а.с. 7-8). Посилається на Постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, в якій визначено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Також, посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України № 6-20919св12 від 03 жовтня 2012 року, № 6-20441св12 від 17 жовтня 2012 року. (а.с. 124-129). Постановою Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-111цс13 викладено правовий висновок про тре, що відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в засідання апеляційного суду сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як зазначено в ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законів.

Зі змісту ч. 2 ст. 308 ЦПК України вбачається, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законів.

Судом встановлено, що 06 листопада 2003 року сторони уклали договір позики, за яким позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 6 100 грн., що еквівалентно станом на 6 листопада 2003 року 1100 доларів США. Строк повернення позики договором не встановлений, договір було оформлено у вигляді розписки. (а.с. 23).

Судом визначено, що договірні відносини, з приводу укладення договору позики, які виникли 06 листопада 2003 року, у відповідності до діючого на той час законодавства, регулюються ст. 374 ЦК України 1963 року.

Згідно статті 374 ЦК УРСР, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Відповідно до вимог ст. 375 ЦК УРСР передбачено письмова форма договору позики. Письмова форма договору позики може бути оформлена у вигляді особистої розписки позичальника про отримання боргу, що не заперечується Законом.

У відповідності до п. 2 ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004 року, суд першої інстанції застосував правила вказаного цивільного законодавства.

Строк повернення позики договором не встановлений, а позивач звернувся до відповідача з вимогою повернення грошових коштів 01 жовтня 2013 року, що було встановлено при розгляді справи № 243/11903/13-ц.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2014 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за договором позики від 6 листопада 2003 року суму боргу 6100 грн., проценти за користування позикою за період з 6 лютого 2004 року по 31 жовтня 2013 року в сумі 5148.18 грн. Вирішено питання про судовий збір. (а.с.11-20). Вказаними судовими рішеннями встановлено, що грошові зобов'язання ОСОБА_2 перед позивачем у справі ОСОБА_1 мають виконуватися у валюті договору позики - у гривні. При цьому судові інстанції виходили з того, що предметом договору позики між сторонами у справі були 6100 грн., а ні будь яка сума у доларах США.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких умов у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для висновків про здійснення сторонами у справі розрахунків за договором позики від 6 листопада 2003 року у іншій валюті, ніж українська гривня. Доводи скарги про те, що суд мав стягнути з відповідача боргові зобов'язання в іноземній валюті, виходячи з суми боргу у 1100 доларів США, - не ґрунтуються на законі.

Згідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтю 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

За приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що спірні правовідносини дійсно існують, проте відповідач не виконує свої зобов'язання перед позивачем.

З матеріалів справи, а саме з копії виконавчого провадження ВП № 49899995 від 29 січня 2016 року за виконавчим листом № 2/243/301/2014 від 20 січня 2015 року, виданим Слов'янським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, вбачається, що на час розгляду справи судом першої інстанції рішення суду боржником ОСОБА_2 не виконувалося (а.с.76-92).

Таким чином свої зобов'язання щодо повернення боргу, зазначені у розписці, відповідач не виконав.

При вирішенні справи суд посилався на вимоги ст.ст. 22, 525, 526, 599, 611, 623, 625,652, 1046, 1047, 1048 та 1049 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку і обґрунтовано задовольнив частково позов ОСОБА_1

Розмір сум, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд в своєму рішенні обґрунтував, привівши правильні розрахунки і сум інфляції і сум процентів за користування позикою.

Розглядаючи спір, місцевий суд повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і правильно вирішив спір.

Правильно вирішив спір суд першої інстанції і щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення збитків. Із застосуванням правил статті 625 ЦК України суд стягнув з відповідача на користь позивача 6911.36 грн., що є компенсацією у зв'язку знеціненням грошової суми, яку відповідач не повернув позивачу за договором позики від 6 листопада 2003 року. Стягнення будь яких інших грошових сум у даному випадку законом не передбачено.

Правильно у відповідності до статті 88 ЦПК України суд першої інстанції вирішив питання, що пов'язані з повернення позивачу судових витрат.

Доводи апеляційної скарги позивача були предметом дослідження суду першої інстанції, правильних висновків суду не спростовують та не приводять до висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303- 315 ЦПК України, апеляційний суд, -,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: