Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1788/17 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Є.У.№ 336/2341/16-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В., Гончар М.С.,

секретар Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа-ОСОБА_5, про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом. Зазначала, що 22.09.2008 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит на суму 45 0000 доларів США зі строком повернення не пізніше 22.09.2023 року зі сплатою 15 відсотків річних. Кредитні зобов'язання забезпечені іпотекою квартири АДРЕСА_1. На порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги», ст.56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» при підписанні договору відповідач не надав їй інформацію про особу кредитодавця, умови кредитування, кредит надано в іноземній валюті. Посилаючись на те, що кредитний договір не відповідає вимогам закону, укладено на вкрай невигідних умовах внаслідок збігу тяжких обставин, просила суд на підставі ст.ст.203,215 233 ЦК України визнати вказаний договір недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Украсоцбанк» залишені без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по справі та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи ОСОБА_2 повторно не з'явилася, просила відкласти розгляд справи, пославшись на свою хворобу. Представник позивача ОСОБА_4 причини неявки суду не повідомив. Представник Банку просив розглядати справу за його відсутності, про що направив відповідну заяву.

Розглянувши клопотання ОСОБА_2 про відкладення судового розгляду колегія суддів визнала клопотання таким, що не підлягає задоволенню, а причину повторної неявки позивача і її представника в судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 5,10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.11, ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Відповідно до положень ст.ст.157, 303-1, 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками та доповненнями, встановленими главою І розділу У ЦПК України. Суд першої інстанції розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У випадкових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як вбачається із матеріалів справи, в провадженні суду першої інстанції справа перебувала з квітня 2016 року до 01 березня 2017 року. Після відкриття провадження у справі третя особа ОСОБА_5 - чоловік позивача в апеляційному порядку оскаржував ухвалу про відкриття провадження у справі з підстав порушення правил підсудності. В подальшому справа неодноразово відкладалася слуханням у зв'язку з ухиленням позивача від отримання повісток про виклик до суду, за клопотанням представника позивача про витребування доказів, у зв'язку із хворобою позивача, тощо. Остаточне рішення у справі ухвалено майже через рік після відкриття провадження у справі - 1 березня 2017 року. В апеляційний суд справа зі скаргою ОСОБА_2 надійшла 15 березня 2017 року, апеляційне провадження відкрито наступного дня - 16 березня 2017 року. В судове засідання, призначене на 13 квітня 2017 року ОСОБА_2 і її представник не з'явилися. Повістка про виклик ОСОБА_2 у судове засідання повернулася до апеляційного суду не врученою, оскільки ОСОБА_2 від її отримання ухилилася, про що міститься відповідний запис на поштовому конверті. Додатково інформація про час і місце судового засідання була розміщена на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua) на сторінці Апеляційного суду Запорізької області у розділі «Інформація для учасників процесів ».

Повістка про повторний виклик у судове засідання була вручена ОСОБА_2 25 квітня 2017 року.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що позивач і її представник не зацікавлені у якнайшвидшому вирішення справи, оскільки їх дії спрямовані не на захист порушеного права, а на тяганину судового розгляду, що тягне за собою порушення як розумних строків розгляду справи, так і принципу рівності сторін.

Учасники судового розгляду мали достатньо часу для надання всіх доказів на підтвердження своїх доводів і заперечень як суду першої, так і суду апеляційної інстанції. Клопотання про дослідження нових доказів апеляційна скарга не містить.

Зважаючи на те, що справа тривалий час перебуває в провадженні суду, слухання справи судом апеляційної інстанції вже відкладалося у зв'язку з неявкою позивача і її представника у судове засідання, колегія суддів визнала причини повторної неявки скаржника і її представника в судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду їх апеляційної скарги за їх відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, суд послався на його безпідставність та недоведеність вимог.

Висновки суду узгоджуються з фактичними обставинами справи, відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 23 вересня 2008 року між АКБ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №П-997/2-к (а.с8-11), за умовами якого останній були надані кредитні кошти у розмірі 45 000 долари США зі сплатою 15 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом, терміном до 22 вересня 2023 року. Погашення кредиту відбувається зарахуванням на поточний рахунок щомісячних платежів у відповідності до графіка, який являється невід'ємною частиною договору.

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець( виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору.

Встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та оцінених у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами кредитний договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладання кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовами, додаткових вимог щодо умов договору не заявляла. Зокрема, у п.п.1.1.1договору про надання відновлювальної кредитної лінії і додатках до договору, підписаних позичальником, міститься інформація стосовно умов кредитування, тарифів банку, визначена загальна вартість кредиту, враховуючи визначений розмір щомісячного платежу та строк договору, а також детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту (а.с.149-162).

Доводи ОСОБА_2 про недійсність вказаного договору у зв'язку з несправедливість його умов через наданням коштів в іноземній валюті суд правомірно визнав безпідставними, оскільки вони не погоджуються із визначеними ст.ст. 11,18 Закону «Про захист прав споживачів» критеріями несправедливості.

При цьому суд правильно послався на те, що доводи позивача про неприпустимість надання йому кредитних коштів в іноземній валюті спростовуються положеннями ст.ст. 192, 533,1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 1,4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідно до яких банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Як визначено ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 названої норми.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п. «в» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Таким чином, розглядаючи справу, суд правильно виходив з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Підписуючи договір про надання кредиту від 23 вересня 2008 року, ОСОБА_2 була ознайомлена з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США.

За вказаних обставин суд обгрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача на несправедливість умов договору щодо виконання зобов'язань в іноземній валюті без врахування ризику позичальника у разі знецінення національної валюти.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Статтею 36 Закону України «Про Національний Банк України» визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують. Фактично вони повторюють доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свій позов. Ці докази та обставини були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інших доводів для висновку про неправильне застосування судом при розгляді вимог зустрічного позову норм матеріального права або про таке порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає матеріалам справи та вимоги закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст. ст. 307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2017 року в цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: