Справа № 368/1019/17
Провадження № 2/368/499/17
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"20" вересня 2017 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингонова компанія «Автофінанс»» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

представник позивача уточнив позовні вимоги та просить суд визнати договір фінансового лізингу №011075 недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2А: збитки у подвійному розмірі 20 320,00 грн. і моральну шкоду у розмірі 5000 грн., посилаючись на те, що в серпні 2014 року вона, ОСОБА_2, вирішила придбати для власних потреб автомобіль ЗАЗ Сенс.

У мережі Інтернет вона знайшла рекламне оголошення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», яка продає вказаний транспортний засіб в лізинг.

Після телефонної розмови з працівником даної лізингової компанії ОСОБА_3 їй розяснено умови, згідно яких вона може придбати автомобіль, а саме: надати паспорт, ідентифікаційний код та сплатити 10 відсотків вартості обраного автомобіля згідно діючих цін в автосалонах на час укладення угоди. Обраний автомобіль вона отримає на протязі 10 робочих днів з часу оплати 10 відсотків вартості обраного автомобіля, який буде зареєстрований на ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», а вона матиме право користуватись ним на підставі доручення, а вже після сплати 50 відсотків вартості компанія переоформить його на неї. При чому перші 12 місяців вона буде виплачувати вартість лізингу без відсотків, а наступні 60 місяців залишкову вартість лізингу та 10 відсотків на залишок не виплаченої суми вартості автомобіля.

Такі умови її влаштували і вона 20 серпня 2014 року приїхала у м. Київ до офісу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», де обрала згідно наданих прайсів автомобіль ЗАЗ Сенс, седан, модифікація- TF698 К21, рівень комплектації комфорт з заводським ГБО, 2014 року випуску в кольорі «синя зима».

Переконавшись в тому, що договір відповідає умовам, які були ними оговорені усно, отримавши реквізити банка, ОСОБА_3 вказав їй на касу ПАТ «Перший інвестиційний банк», через яку їй потрібно здійснити оплату. Після оплати 10 відсотків вартості обраного автомобіля, яка виявилась згідно квитанції № ПН 853347 - комісією за організацію договору фінансового лізингу, вона предявила цю квитанцію ОСОБА_3 Він сказав, що потрібно почекати поки він заповнить договір та служба безпеки компанії перевірить її паспортні дані та її платоспроможність.

Майже через три години ОСОБА_3 по телефону запросив її до офісу та повідомив, що вона пройшла перевірку в службі безпеки і будуть укладати угоду. Через певний час він дав їй для підпису договір, в якому вона не знайшла зміст саме тих умов, які вона читала в попередньому договорі до сплати 10 відсотків вартості автомобіля про, що сказала йому. А він їй знову став поздоровляти з тим, що вона пройшла перевірку служби безпеки та яка сказала йому виготовити саме такі умови договору. З такими умовами договору вона не згідна та була сильно схвильована і відразу повернулась до каси банку щоб повернути сплачені кошти, але там їй повідомили, що без згоди ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зробити це не можливо.

Проконсультувавшись та з відчаю вона підписала в супереч своєї волі наданий їй договір та не заповнені бланки додатків до нього, в яких необхідно було вказати ідентифікацію обраного автомобіля, та які після заповнення ОСОБА_3 пообіцяв вислати їй поштою. Дізнатись на той час ідентифікаційний номер автомобіля, що знаходився в автосалоні м. Ів. Франківськ, ОСОБА_3 не міг, пояснюючи тим, що компанія ще не перерахувала кошти до автосалону, з причини відсутності на даний час когось із бухгалтерії, а також посилався на різні інші причини та спонукав її до прийняття швидкого рішення, чим позбавив її від достатнього часу для прийняття свідомого рішення.

29 серпня 2014 року вона звернулась до консультанта з продажу автомобілів «Автоцентра на Столичному» ОСОБА_4, в якого поцікавилась про наявність обраної нею моделі. Він відкрив їй електронну базу даних наявності таких автомобілів та продемонстрував, що таких моделей в автосалонах України не має, а тим більше пояснив, що завод вже більше як пів року автомобілі з ГБО не випускає і в даний час взагалі перебуває на «канікулах» до початку випуску автомобілів виробництва вже 2015 року. В розмові з консультантом вона розповіла як її ошукала Лізингова компанія «Автофінанс, той усміхнувшись сказав, що на їх «удочку попадають багато». Потрібно було спочатку прочитати відзиви про цю компанію в Інтернеті.

12 вересня 2014 р. вона отримала вказані додатки (Специфікація) в яких не вказано модифікацію (комплектацію) та колір обраного нею автомобіля, а тим більше рік випуску та ідентифікаційний номер автомобіля, що суперечить п.1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг».

29 вересня 2014 р. вона звернулась до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», щоб узгодити дане питання, а 21 жовтня вона отримала відповідь, в якій лізингова компанія просить направити їм її копію договору та додатків до нього.

Згідно п.2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» - за договором фінансового лізингу (далі-договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно п.1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» - предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно п. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» - істотними умовами договору є предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу).

Згідно п.1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» -Лізингоодержувач має право:

обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю;

відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та. або умовам договору, специфікаціям;

вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках;

вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Відповідно п. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» - відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно вимог ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. А сам правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. А якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Вимогу про надання відповідної інформації до укладення договору містить і ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває (ч.9. ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Після детального вивчення договору № 011075, сплачені нею 10160 грн. як авансовий платіж за договором виявились комісійною винагородою, про яку консультант їй взагалі не повідомляв.

Сплачуючи на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 10160 грн. вона була переконана, що сплачує авансовий платіж, а саме: 10 відсотків вартості автомобіля за договором, який саме готувався консультантом у регіональному офісі компанії.

Довіряючи професіоналізму і спеціалізації консультантів, під час укладання угоди вона повністю покладалася на розяснення працівника компанії, який ввів її в оману щодо істотних умов договору та сприяв неправильному сприйняттю нею угоди з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Саме тому, під час підписання договору її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, що є необхідною умовою дійсності договору. У випадку відсутності обману вона б ніколи не підписала цей Договір, оскільки хотіла укласти договір на тих умовах, з якими вона ознайомилась усно та прочитавши проект договору до сплати 10 відсотків вартості автомобіля . При цьому, потрібно також враховувати, що її підпис на сторінках Договору свідчить тільки про те, що договір був наданий мені для підписання, але не може бути беззаперечним доказом того, що вона ознайомилася з його умовами та зрозуміла їх суть.

Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Вищевикладене свідчить про наявність у консультантів ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» умислу на введення її в оману, щодо наслідків укладеного нею договору.

Крім вже сказаного, укладений Договір фінансового лізингу порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови, в зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним, у тому числі з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який, однак, не є вичерпним, як це вбачається із змісту частини 4 цієї статті.

У даному випадку несправедливими є такі умови укладеного Договору фінансового лізингу:

про звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника) - п. 5.4. (порушення п. 1 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, - пп. 3.3.4. п. 3.3. п. 5.5., п. 5.6., п. 5.7., п. 5.15., п. 8.3., п. 8.7., п. 8.10., п. 8.14., п. 10.3., п. 10.5 (порушення п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, - п. 10.5, п. 10.10, п. 10.11. (порушення п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором - п. 10.12. (порушення п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається - пп. 3.3.7. п. 3.3. (порушення п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) -п. 8.17 (порушення п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі - п. 8.3. (порушення п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору - п. 1.6., п. 8.3., п. 8.13, п. 8.14. (порушення п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх - п. 10.5 (порушення п. 16 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що зміна чи визнання недійсним згаданих вище положень Договору фінансового лізингу, які містять несправедливі умови, зумовлює зміну інших положень зазначеного договору, такий підлягає визнанню недійсним у цілому.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню і в силу положень ст. 806 ЦК України ця вимога застосовується до договорів фінансового лізингу.

Аналогічну правову позицію притримує і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 26 грудня 2012 року в справі № 6- 42357св12, від 07 березня 2014 року в справі №6-4086ск14.

Відповідно до постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.12.2015 та правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15, договір фінансового лізингу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 360-7 ЦПК України, визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.І ст. 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить відповідну норму права.

Враховуючи те, що предметом Договору № 011075 є транспортний засіб і одна із сторін договору є фізичною особою, то цей договір в силу ч. 2 ст. 799 ЦК України підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Оскільки на порушення вимог статті 799 ЦК України такий договір нотаріально не посвідчений, то згідно зі статтею 220 ЦК України він є нікчемним.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», частиною першою статті 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Тобто, предметом договору лізингу можуть бути тільки неспоживні речі, визначені індивідуальними ознаками.

За змістом частини першої статті 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Отже, індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших індивідуальними ознаками: а) єдині у своєму роді; б) відрізняються від інших кількома ознаками; в) вирізнені із загальної маси речей цього роду.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансової послуги повинен містити умови про відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Проте, оспорюваний договір фінансового лізингу не містить жодної умови про відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання ним умов договору.

Тобто даний договір не містить таких істотних умов як предмет та відповідальність сторін за невиконання та неналежне виконання умов договору, а тому не може вважатися укладеним, а сплачені у його виконання кошти є майном, збереженим без достатньої правової підстави. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Саме тому, сплачені за договором 10160 грн. підлягають поверненню, у тому числі і з цієї підстави.

16 лютого 2015 року вона звернулась до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг з проханням надати правову оцінку діям посадових осіб ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що ввели її в оману та заволоділи її коштами.

В квітні 2016 року отримано відповідь в якій вказано про незаконні дії посадових осіб ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» щодо укладення Договору № 011075 від 20 серпня 2014 року в звязку з недотриманням вимог ст. ст. 806, 799 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Оскільки згідно з умов договору вона повинна сплачувати кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов такої нечесної підприємницької діяльності, що вводить споживача в оману.

Внаслідок вищезазначених неправомірних дій відповідача їй було завдано збитків у розмірі авансового платежу - 10160 грн. та заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000 грн.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч.3 ст. 230 Цивільного кодексу України, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Завдана їй моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнана у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї відповідача. Так, після виявлення нею факту обману вона сильно переживає через втрату коштів, які були значною частиною її заощаджень, вона постійно про це думає, з цього часу постійно перебуває у пригніченому стані, відчуває безсилля, що заважає їй займатись повсякденною роботою, у неї значно погіршилися стосунки з оточуючими.

Вона була змушена займатись підготовкою заяви про розірвання договору, заяви до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, витрачала час на поїздки до інспекції з питань захисту прав споживачів, та автосалонів. Збиранням відповідної доказової бази та підготовкою позовної заяви, що вимагало затрат часу і зусиль, відірвало її від повсякденних занять, супроводжувалось незручностями, через, що вона витрачала зайвий час навчаючись в юридичній академії.

Представник відповідача в особі - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингонова компанія «Автофінанс»» в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про що свідчить повідомлення з відміткою вибув. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань - місце знаходження юридичної особи відповідає адресі направлення судової повістки, а тому вважається належним чином повідомлений по час та місце судового розгляду, клопотань не заявляв та причин неявки не повідомив.

Суд, вислухавши представника позивача, який не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, та вивчивши матеріали, приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно вимог ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного судочинства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Судом встановлено, що 20 серпня 2017 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» було укладено договір фінансового лізингу № 011075.

Предметом Фінансового лізингу є транспортний засіб, визначений у договорі та специфікації , а саме: ЗАЗ Sens.

У відповідності до п. 3.1.1 договору лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання передати у користування та володіння лізингоодержувача предмет лізингу в порядку та на умовах, встановленим цим договором. Ціна предмета лізингу, кількість, марка транспортного засобу, модель визначені у додатку номер 2 до договору, підписаному сторонами.

Відповідно до п. 1.7 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: авансового платежу, комісію за організацію угоди, авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу та оформлення даного договору та комісії за передачу предмету лізингу.

На виконання умов вказаного договору 20 серпня 2014 року позивач сплатила на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» 10 160 грн.

Відповідно до вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Положеннями статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно до вимог ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України.

Отже, даний договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, договір фінансового лізингу від 20.08.2014 року нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Суд приходить до висновку про те, що згідно ч. 4 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-2766цс15, яка також стосується подібних правовідносин із ТОВ «ЛК «ОСОБА_1 лайф», та яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, які мають привести свою практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та вимог ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» було внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено пунктом 111, відповідно до якого фінансовими послугами вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, як уповноважений державний орган, 9 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до вимог ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено несправедливі умови договору, зокрема, несправедливими є: умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд, або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Так, в оспорюваному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Отже, такі норми прямо суперечать ч. 1 ст. 808 ЦК України, враховуючи те, що в зазначеному договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Таким чином, з аналізу змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, вбачається виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені в Законі України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 року у справах № 6-65цс15 та № 6-3020цс15.

В укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.. 807 ЦК України.

Тобто укладений договір не був спрямований на настання реальних наслідків.

Підсумовуючи викладене, суд, враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для його укладення та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», приходить до висновку, що укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Лізингова компанія «ОСОБА_1 лайф» договір фінансового лізингу є недійсним.

Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Згідно ст.. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: фінансовий лізинг.

Згідно 13 п. 2.1. Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України № 21 від 22.01.2004 р. юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу, а також за наявності: - довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Відповідно до п. 1.3.1. Положення, фінансова послуга з фінансового лізингу (послуга з фінансового лізингу) - операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу було сплачено адміністративний платіж на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» в розмірі 10 160 грн., тому суд приходить до висновку, що передані відповідачу кошти повинні бути повернуті позивачу у подвійному розмірі.

Окрім того, позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в наступному.

Завдана моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнана у зв'язку з протиправною поведінкою щодо позивача відповідача. Так, після виявлення нею факту обману позивач сильно переживає через втрату коштів, які були значною частиною її заощаджень, вона постійно про це думає, з цього часу постійно перебуває у пригніченому стані, відчуває безсилля, що заважає їй займатись повсякденною роботою, у неї значно погіршилися стосунки з оточуючими, тому позивач оцінила її у 5000 грн., яка підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав»

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України - якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно ст.. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Згідно ст. 6 Закону України «Про судовий збір» - за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою підприємцем - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана: фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено повністю і він звільнений від сплати судового збору, тому необхідно вирішити питання судових витрат відповідно до ст.. 88 ЦПК України та стягнути з відповідача судовий збір на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись Конституції України, ЦК України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингонова компанія «Автофінанс»» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 011075 від 20 серпня 2014 року, що укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»».

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (код ЄРДПОУ 38104479), на користь ОСОБА_2 збитки у подвійному розмірі в сумі 20 320 (двадцять тисяч триста двадцять) грн. 00 коп.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (код ЄРДПОУ 38104479), на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 (пять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю«Лізингова компанія «Автофінанс»» (), на користь держави судовий збір на р/р 0324, МФО 821018, код 22030001, , банк ГУ ДКСУ у Київській області в сумі 1920 (одної тисячі девятсот двадцять) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.І. Шевченко