Ухвала

іменем україни

17 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_5 у листопаді 2011 року їх спільний син ОСОБА_7 мешкає разом із нею, вона його матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На теперішній час у позивача є можливість матеріально забезпечити навчання дитини у приватній середній школі «Дога» у м. Анталія Турецької Республіки, програма в якій відповідає міжнародним стандартам. ОСОБА_7 зарахований до цієї школи. ОСОБА_4 отримала попередню згоду на працевлаштування в місті, де буде навчатися дитина, уклала договір оренди житла, вона прагне найкращим чином забезпечити інтереси своєї дитини. В свою чергу батько дитини ОСОБА_5 безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення розвитку дитини, необгрунтовано відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини у супроводі матері за кордон для навчання, зловживає своїми правами батька та перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила надати їй дозвіл на виїзд та оформлення необхідних для цього документів для її сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Турецької Республіки з метою навчання, без дозволу батька дитини ОСОБА_5 на строк до 01 липня 2017 року.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31 серпня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 07 лютого 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 04 листопада 2011 року шлюб між сторонами розірвано, присуджено до стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_7 у розмірі ј частини усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_7 проживає разом із матір'ю ОСОБА_4, спір між батьками щодо місця проживання дитини відсутній.

ОСОБА_7 є учнем Харківської гімназії № 55 Харківської міської ради, де навчається з 1-го класу.

Тобто, дитина відвідує школу, де у неї склались певні суспільні відносини та де вона має відповідне коло спілкування, виховується при звичних для неї умовах.

У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом частин 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 1 ст. 33 Конституції України).

Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини може провадиться і за відсутності згоди одного з батьків на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягай 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягай 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягай 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема, що навчання за в середній школі один рік в Республіці Туреччина якнайкраще сприятиме інтересам дитини, що виїзд за кордон на навчання у вказаному навчальному закладі не завдасть шкоди інтересам дитини, не вплине негативно на її подальше життя, розвиток, виховання і психологічний стан з урахуванням зміни її звичного соціального, культурного середовища, навчального закладу та виникнення мовного бар'єру в іншій країні з відмінним культурним середовищем. Крім того, у зв'язку із виїздом дитини за кордон вона тривалий час буде позбавлена спілкування з батьком, який бере участь у її вихованні, та не надає згоди на виїзд сина за кордон на навчання.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С.Висоцька

О.В.Умнова