У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 29 серпня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 244К.

Відповідно до умов даного договору ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами та кінцевим терміном повернення кредиту до 28 серпня 2018 року.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися у такому порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

З метою виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Умови договору позивачем по справі виконано повністю. Проте ОСОБА_3 не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язання станом на 16 квітня 2015 року заборгованість позичальника перед банком становить 262 053,03 доларів США, що за курсом Національного Банку України від 16 квітня 2015 року становить 5 707 514 грн 94 коп. Таким чином, банк просив позов задовольнити повністю, стягнути із відповідача борг за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 16 квітня 2015 року за кредитним договором від 29 серпня 2008 року № 244/к в сумі 216 921,19 доларів США, що еквівалентно 4 724 543, 52 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту - 44 450, 50 доларів США, що еквівалентно 968 132 грн 98 коп. згідно офіційного курсу Національного банку України, по процентах за користування кредитом - 115 073, 36 доларів США, що еквівалентно 2 506 297 грн 78 коп. згідно офіційного курсу Національного банку України, комісії - 698,97 доларів США, що еквівалентно 15 223 грн 57 коп. згідно офіційного курсу Національного банку України, штраф (процентна та фіксовані складові) - 12 489,65 доларів США, що еквівалентно 272 024 грн 58 коп., та пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 44 208,66 доларів США, що еквівалентно 962 864 грн 61 коп. згідно офіційного курсу Національного банку України,

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині застосування до вимог про стягнення пені спеціального строку позовної давності, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу в цій частині на новий розгляд.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_3 відхиленню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 серпня 2010 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 83 551,65 доларів США, задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та звернуто стягнення на предмети іпотеки, які належать відповідачу ОСОБА_3 Вказане рішення набрало законної сили 20 вересня 2010 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю у рахунок погашення зазначеного боргу призведе до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна і матиме місце фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена.

Також судом застосовано строк позовної давності, визначений для вимог про стягнення пені.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Судами установлено, що 29 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитну угоду та договір про видачу траншу до нього. Загальна сума кредиту в рамках кредитної угоди складає 80 тис. доларів США.

Також 29 серпня 2008 року між сторонами підписано договір про видачу траншу, згідно з яким банк зобов'язувався надати ОСОБА_3 50 тис. доларів США, кінцевим терміном повернення коштів згідно додатку 1 до договору про видачу траншу - 28 вересня 2018 року, зі сплатою 18 % річних за користування кредитними коштами.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання солідарно відповідати за виконання кредитних зобов'язань.

Зобов'язання за кредитним договором належним чином ним не виконувалися, у зв'язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснював нарахування відсотків відповідно до умов зазначеного договору та заявив вимогу про дострокове повернення боргу, відсотків по кредиту, виходячи з положень ст. ст. 610, 611, 625 ЦК України.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 серпня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 83 551,65 доларів США, задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та звернуто стягнення на предмет іпотеки: виробничі приміщення, за адресою АДРЕСА_1, які на підставі купівлі-продажу від 22 червня 2004 року належали відповідачу ОСОБА_3

Також у матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк», який містить дані щодо стягнутої суми за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2012 року про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми кредитної заборгованості.

У матеріалах справи відсутні відомості про виконання зазначених судових рішень.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про стягнення кредитної заборгованості, а саме: заборгованості по тілу кредиту, по процентах за користування кредитом, комісії, є правильним.

Проте колегія суддів не погоджується з висновками суду в частині вирішення вимог про стягнення пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, апеляційний суд за власною ініціативою передчасно застосував позовну давність, оскільки у матеріалах справи відсутня відповідна заява відповідачів.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, суду апеляційної інстанції слід обґрунтувати підстави застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, відповідно до п. 6.8 кредитної угоди терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за цією Угодою встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Отже, апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів та обґрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України і в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити, касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором та штрафу (процентна та фіксовані складові) скасувати, справу направити в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, а саме: заборгованості по тілу кредиту, по процентах за користування кредитом, комісії залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик