Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,Коротуна В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Перша Вінницька державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договорів дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона була незаконно виселена із будинку по АДРЕСА_1, який належав їй на праві приватної власності, її онуком - ОСОБА_7

Позивач зазначає, що на прохання своєї доньки - ОСОБА_8 вона дозволила проживати та зареєструватись в цьому будинку своєму онукові - ОСОБА_8 В подальшому на прохання тієї ж доньки та самого онука, які запевнили її в тому, що забезпечать їй догляд протягом всього життя, вона подарувала цей будинок онукові - ОСОБА_7 за двома договорами дарування від 10 січня 2000 року та 23 серпня 2000 року. Після укладення договорів вона продовжувала проживати в будинку разом з ОСОБА_7 та сплачувати комунальні платежі. За таких обставин вона була переконана, що за наслідками укладення договорів дарування ОСОБА_7 зобов'язаний був надавати їй допомогу, при цьому її право на проживання в будинку залишається непорушним.

В період з 2012 року по 2014 рік в будинку ОСОБА_7 здійснювався ремонт, після завершення якого в будинку поселилась його сім'я. Вселенню позивача ОСОБА_7 та його дружина почали перешкоджати, що супроводжувалось погрозами з боку останніх, через що ОСОБА_6 змушена була тимчасово мешкати разом зі своєю онукою - ОСОБА_9 в її будинку по АДРЕСА_2.

Позовні вимоги в частині вимог про вселення і зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні будинком виділені в окреме провадження.

Враховуючи викладене, просила суд усунути перешкоди в користуванні житлом та визнати договори дарування недійсними.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2016 року рішення міського суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсними договір дарування 31/50 часток жилого будинку з часткою господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1, укладений і нотаріально посвідчений 11 лютого 2000 року в Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі, зареєстрований в реєстрі за № 2-205 та договір дарування 19/50 часток цього ж жилого будинку з прибудовами, що знаходяться по АДРЕСА_1, укладений та нотаріально посвідчений 23 серпня 2000 року в Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі, зареєстрований в реєстрі за № 6-1905.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2016 року та залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2016 року, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у встановленому законом порядку уклали договори дарування спірних частин будинковолодіння й підстав для визнання їх недійсним немає, оскільки позивач, перебуваючи з відповідачем у гарних стосунках, проживаючи разом в вище зазначеному будинку жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваних договорів не мали.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_6 вчиняючи договори дарування, помилялась щодо природи цих правочинів. На момент вчинення оспорюваних договорів вона досягла похилого віку, продовжувала проживати в спірному будинку разом з відповідачем, очікуючи від нього допомоги, та фактично не передала ОСОБА_7 цього будинку. В договорах дарування відсутні докази того, що нотаріусами була роз'яснена сторонам і зокрема ОСОБА_6 суть та наслідки їх укладення.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що згідно договору дарування від 11 лютого 2000 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 31/50 частину жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування частини будинку від 23 серпня 2000 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 19/50 частин житлового будинку з прибудовами з відповідною часткою господарських і побутових будівель та споруд, що розташований в АДРЕСА_1.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року редакції), до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР (1963 року редакції), оскільки оспорювані правочини укладено 11 лютого 2000 року та 23 серпня 2000 року.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Згідно зі ст. 244 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

З роз'яснень викладених у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» вбачається, що відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст. 56 ЦК УРСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

Як вбачається з пункту 6 договору дарування від 11 лютого 2000 року зміст ст. 244 ЦК УРСР сторонам роз'яснено.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, якими ОСОБА_6 обґрунтовувала позовні вимоги, а саме обставин які б вказували на неправильне сприйняття позивачем умов спірних договорів, які вплинули на її волевиявлення, оскільки оспорювані правочини посвідчені нотаріально, дієздатність позивача перевірена нотаріусом та нею особисто підписані зазначені договори.

У порушення ст. ст. 10, 60, 212-214 ЦПК України суд апеляційної інстанції належним чином докази у справі не дослідив та не навів мотивів з яких він дійшов до висновку, що ОСОБА_6 вчиняючи договори дарування, помилялась щодо природи цих правочинів та очікувала від відповідача в подальшому допомоги.

Крім того, відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно із ст. 80 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Суд апеляційної інстанції не з'ясував, з якого моменту у позивача виникло право на звернення до суду із зазначеним позовними вимогами, про що зазначав відповідач у суді першої інстанції у своїх запереченнях на позов, та не звернув уваги, що позивач питання про поновлення строку позовної давності не порушувала.

Допущені апеляційним судом неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, тому рішення суду апеляційної інстанції на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова В.М. Коротун