Справа №576/410/17-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Мазур С. А.
Номер провадження 22-ц/788/912/17 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі: головуючого- Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 19 квітня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України ( далі МОУ ) про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що за часів існування СРСР, з 29.06.1984 р. по 27.04.1986 р., у складі збройних формувань вказаної держави, він проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан ( ДРА ). Під час проходження служби отримав множинне вогнепальне осколкове поранення, що в подальшому призвело до розвиту ряду захворювань. У зв`язку з цим, як зазначає позивач, порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні звички та бажання, постійно відчуває головний біль та запаморочення, не може вільно пересуватися, внаслідок чого змушений витрачати кошти на відновлення свого здоров`я. Просив стягнути з МОУ на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень на підставі статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 1167 ЦК України.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 19 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що судом не враховано обставини того, що в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди. Для даних правовідносин ( настання інвалідності у особи, яка проходила військову службу та інвалідність якої пов`язана з виконанням обов`язків військової служби ) нормами законодавства передбачена можливість відшкодування моральної шкоди.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Цим законом визначені соціальні гарантії військовослужбовців у випадку встановлення інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Такі гарантії реалізуються шляхом виплати грошової допомоги, спір щодо отримання якої між сторонами відсутній. Стаття 1167 ЦК України, на яку теж посилається позивач, регулює позадоговірні (деліктні) відносини, тому зазначена норма матеріального права не поширюється на правовідносини, з приводу яких виник спір.

Окрім того, суд зазначив, що посилання позивача на постанову ВСУ від 21 жовтня 2014 року по справі №3-86гс14 не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній справі були інші фактичні обставини, а саме вирішувалося питання про обов`язок МОУ, як уповноваженого органу державного управління, відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, а не щодо відшкодування моральної шкоди особам, які проходили військову службу у складі збройних формувань СРСР на території ДРА.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та як вбачається із матеріалів справи, позивач проходив військову службу на території ДРА у період з 29.06.1984 р. по 27.04.1986 р., під час проходження строкової військової служби в Збройних силах колишнього СРСР, що підтверджується копіями військового квитка, довідками Глухівсько-Ямпільського об`єднаного міського військового комісаріату Сумської області ( а.с. 8, 15, 17-20 ).

Згідно архівної довідки Військово-медичного музею Міністерства оборони Російської Федерації від 30.08.2007 р. №6/3/0-310 та витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії від 24.02.2012 р. №287, ОСОБА_1 11 липня 1985 року отримав вогнепальне осколкове множинне сліпе поранення м`яких тканин правої гомілки та плеча, що призвело в подальшому до розвитку наслідків перенесеної контузії головного мозку у вигляді захворювань: Стійких наслідків перенесеної ЗЧМТ, дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст. з антено-невротичним, цефалгічним синдромами. ІХС, дифузний кардіосклероз СНІ, ФКІ, ГБ ІІ ст.. Поранення, контузія та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії ( а.с. 9-10 ), що також підтверджується виписками з медичної картки стаціонарного хворого № 751, № 4815 та б/н від 25.12.2014 р., висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 06.12.2012 р. № 1333/Ж ( а.с. 11-12, 21-22 ).

Згідно довідки до Акту огляду МСЕК серії 10ААБ №219538 ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності до 01.01.2015 р. ( а.с. 13 ).

За загальним правилом, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної ( немайнової ) шкоди розглядаються, зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Пленум ВСУ у пунктах 5 та 15 постанови від 31 березня 1995 року №4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди » роз`яснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Особа ( фізична чи юридична ) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 р., Україна була проголошена незалежною державою 24.08.1991 року.

Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України», останні були утворені у грудні 1991 року.

Документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки. Позивач не надав суду доказів проходження військової служби у Збройних Силах України. Він проходив військову службу у складі збройних формувань СРСР та отримав поранення на території ДРА, у період коли Збройні Сили України створені ще не були.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Суд правильно визначився з тим, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також ЦК України, на які норми яких посилається позивач, не передбачають можливості відшкодування за рахунок МОУ моральної шкоди особам, які проходили військову службу у складі збройних формувань СРСР та були поранені на території ДРА.

Зокрема, посилання позивача на ст. 1167 ЦК України також є помилковим, оскільки дія вказаної норми закону розповсюджується на випадки деліктної відповідальності і на спірні правовідносини не поширюється. У даній нормі йдеться про те, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

У Преамбулі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказано, що цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з положеннями статті 3 вказаного Закону дія цього Закону поширюється на :

1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;

2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;

3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 08 лютого 1994 року за №63 затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території, в якому зазначено, що на території Афганістану у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велися бойові дії.

Окрім того, не заслуговують на увагу і посилання позивача на висновки, викладені у постанові ВСУ від 21 жовтня 2014 року по справі №3-86гс14, оскільки у вказаній справі були інші фактичні обставини. Зокрема, робилися висновки щодо обов`язку Міністерства оборони України, як уповноваженого органу державного управління, відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, а не щодо відшкодування моральної шкоди особам, які проходили військову службу у складі збройних формувань СРСР на території ДРА.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 19 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді