АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом прокурора Індустріального району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до відкритого акціонерного товариства будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд», ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Хімекс», ОСОБА_4, про визнання права державної власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська звернувся до суду в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області посилаючись на те, що на підставі наказу Регіонального відділення фонду державного майна по Дніпропетровській області від 01 жовтня 1998 року № 12/62-3ВП та переліку нерухомого майна ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» належало право власності на будівлю гуртожитку АДРЕСА_1.

04 грудня 2003 року між ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу будівлі АДРЕСА_1, а 23 лютого 2004 року останній укладав з ТОВ «Хімекс» договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку АДРЕСА_1.

10 липня 2006 року між ТОВ «Хімекс» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу у рівних частках нежитлових приміщень, що розташовані у м. Дніпропетровську по вул. Б.Хмельницького, 10, яким відчужують нежитлові приміщення, які складаються з: літ. А-5 на 1 поверсі приміщення № 102 поз. 22, 24, 27, 28, 29, 30а, 31 загальною площею 110,8 кв.м, ганок літ. а10; у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3, а1 на І поверсі поз. І, ІІ, ІV, V, VІ, VІІ, 1, 2, 23, 25, 26, 30.

10 серпня 2006 року зареєстровано право власності на вказані приміщення.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року, яка була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, було частково задоволено апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку АДРЕСА_1; визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в статутний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» цього будинку; визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» від 21 грудня 1994 року в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку АДРЕСА_1; визнано право власності за державою, в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області, на прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_1; вилучено з незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_1.

З урахуванням вищевикладеного, позивач просить визнати за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області право власності на вищевказане нерухоме майно та витребувати із володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави це майно.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено /а.с. 204-212 т.1/.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі /а.с. 215-221 т.1/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині обґрунтування підстави для відмови у задоволенні позову, підлягає зміні з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності на звернення до суду із даними вимогами, оскільки Регіональне відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області ще в серпні 2009 року звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про визнання актів недійсними та визнання права власності на гуртожиток АДРЕСА_1 і постановою Київського апеляційного Господарського суду від 02 березня 2010 року позов було частково задоволено, а з даним позовом позивач звернувся тільки 04 березня 2013 року.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що житлові приміщення розташовані у АДРЕСА_1 літ. А-5 на 1 поверсі приміщення № 102 поз. 22, 24, 27, 28, 29, 30а, 31 загальною площею 110,8 кв. м, ганок літ. а10; у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3, а1 на І поверсі поз. І, ІІ, ІV, V, VІ, VІІ, 1, 2, 23, 25, 26, 30, зареєстровані за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 10 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом нотаріальної контори Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Вказані приміщення придбані ними у ТОВ «Хімекс», яке набуло їх у ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 23 лютого 2004 року, а остання у свою чергу за договором купівлі продажу від 4 грудня 2003 року у ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» /а.с.44-47,83 т.1/.

Актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року, та наказу Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» було включено приміщення гуртожитків у АДРЕСА_1./а.с.148-150 т.1/.

Право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області за № 12/62-3ВП від 1 жовтня 1998 року / а.с.107 т.1/, та наказу Управління майном Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 2-В від 10 вересня 1999 року.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, частково задоволено позовні вимоги Регіонального відділення ФДМУ та визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» зазначених вище гуртожитків; визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» спірних гуртожитків; визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21.12.1994 року в частині включення вказаних гуртожитків в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд»; визнано право власності за державою, в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області та вилучено з незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитки у АДРЕСА_1./а.с. 20-27,28-39 т.1/.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Однак, у ст. 264 ЦК України встановлені випадки переривання перебігу позовної давності. Згідно з частиною 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2008 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернулося до господарського суду Дніпропетровської області, зокрема до ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» про визнання недійсними актів щодо включення до статутного фонду цього підприємства гуртожитків зазначених у позові, у тому числі гуртожитку АДРЕСА_1, частина приміщень якого є предметом позову по справі що розглядається.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року встановлено, що частина приміщень гуртожитку АДРЕСА_1 вже не є власністю ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» і на час розгляду справи у господарському суді, частина цього майна відчужена на користь третіх осіб.

Як вбачається з листа КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради № 6263 від 15 червня 2010 року на запит Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області власниками спірних приміщень є гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеним з ТОВ «Хімекс» /а.с. 42-43т.1/.

Таким чином, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області дізналося, що власником спірних приміщень у справі є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а до суду із даним позовом прокурор звернувся у березні 2013 року, тобто у межах передбаченого законодавством строку позовної давності.

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» дія цього Закону не поширюється, зокрема, на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Пунктом 42 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 717 від 8 вересня 1993 року (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що вартість майна цілісного майнового комплексу зменшується, зокрема на вартість майна державного житлового фонду, який приватизується відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також на вартість об'єктів, що не підлягають приватизації.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України, відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім кімнат в гуртожитках.

В разі банкрутства підприємств, зміни форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебував державний житловий фонд, останній (крім гуртожитків) підлягав передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (ч. 2 п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Отже, на момент проведення приватизації, гуртожитки не відносилися до об'єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних рад, і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що товариству покупців, створеному працівниками підприємства згідно з статтею 8 цього Закону, яке стало власником свого підприємства в результаті викупу підприємства, купівлі його на аукціоні, за конкурсом, придбання 51 і більше відсотків акцій, за його згодою відповідний державний орган приватизації безоплатно передає об'єкти соціально-побутового призначення, створені за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) зазначеного підприємства із зменшенням ціни, за яку було придбано майно підприємства, на суму початкової ціни зазначеного майна.

Ці пільги поширюються на викуп державного майна орендними підприємствами. Застосування такої пільги у даному випадку підтверджено актом оцінки вартості майна орендного підприємства від 16 листопада 1994 року.

Зміни до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", відповідно до яких господарському товариству об'єкти приватизації передавалися безоплатно без права продажу, тобто безоплатна передача законодавцем визначалась вже як передача в користування без зміни форми власності, були внесені Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств», введеного в дію Постановою Верховної Ради України від 19 лютого 1997 року № 90/97-ВР.

Отже, при викупі орендованого майна, гуртожитки, як об'єкти соціально - побутового призначення передавалися безоплатно у власність орендних підприємств, оскільки законодавчої заборони не існувало до внесення змін до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» у лютому 1997 року.

Виходячи з викладеного та керуючись зазначеними нормами законодавства, на момент придбання відповідачами майна державного підприємства гуртожитки не відносилися до об'єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних рад, і могли бути включені до вартості майна підприємств, що підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Таким чином, починаючи з 1 січня 1995 року Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області на час укладання договору купівлі-продажу спірного майна, діяло як правонаступник засновника ВАТ БМФ "Дніпроважбуд" з боку держави, що виключає будь-яку можливість проведення корпоратизації та приватизації спірного майна без відома держави та Фонду державного майна України. Зазначене свідчить про наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі. Тому доводи позивача стосовно незаконності придбання спірного майна у власність та його витребування із володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави, є необгрунтованими.

За таких обставин, висновок суду про відмову у задоволенні позову є правильним, проте суд першої інстанції помилково зазначив підставу відмови в позові, як пропуск строку позовної давності, в той час, як заявлений позов, не підлягає задоволенню з підстав необґрунтованості у зв»язку з його недоведеністю, а тому задоволенню не підлягає.

Враховуючи фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213,214 ЦПК України, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його зміни в частині обґрунтування підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров