АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1097/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний нотаріус Канівської державної контори ОСОБА_8 про визнання недійсним договору довічного утримання, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2016 року ОСОБА_6 предявила позов до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору довічного утримання, обргунтовуючи свої вимоги тим, що 12 січня 2007 року її чоловік ОСОБА_9 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з нею, уклав договір довічного утримання з ОСОБА_7, який було посвідчено державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори ОСОБА_8

Позивач зазначала, що договір довічного утримання вчинено внаслідок помилки про юридичні наслідки договору, оскільки обставини, що склалися після його укладення свідчать про порушення її законних прав та інтересів. Посилаючись на зазначені обставини, просила на підставі ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України визнати його недійсним.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2017 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору : державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 про визнання недійсним договору довічного утримання залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати на правову допомогу в сумі 5 440 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати, як незаконне постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 повністю

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги по наступних підставах:

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засідання.

Проте таким вимогам закону рішення суду не відповідає.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою пропущено строк позовної давності та не доведено позовні вимоги.

Але такі висновки суду не відповідають нормам процесуального права.

У абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у звязку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Таким чином, підстави для відмови у позові у звязку з пропуском строку позовної давності та у звязку з необґрунтованістю позовних вимог є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно.

Поскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову в звязку із недоведеністю позову так і в звязку із пропуском позовної давності, то таке рішення не може залишитися в силі і підлягає до скасування.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помиляється щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків , встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що обставини щодо яких помилилася сторона правочину ( ст. 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також , що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства , незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її , його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Судом встановлено наступне.

12 січня 2007 року ОСОБА_9 (відчужував) та ОСОБА_7 (набувач) був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 1-98 (а.с. 64-65 т.1).

В преамбулі договору вказано, що його сторони, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину) уклали договір довічного утримання (догляду).

Відповідно до п. 1.1 та 1.2 вказаного договору ОСОБА_9 передав, а відповідач ОСОБА_7 отримав у власність житловий будинок № 49 з надвірними спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 535 кв.м. у м. Каневі по вул. О.Кобилянської.

Пунктом 1.3 вказаного договору передбачено , що вказаний житловий будинок належить ОСОБА_9 на підставі договору про індивідуальне житлове будівництво, посвідчене 17.12.1969 року Канівською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1285 та зареєстровано в Канівському виробничому відділу Черкаського обласного БТІ за реєстром № 2397 від 10.09.1980.

Пунктом 1.4 вказаного договору відчужувач стверджує, що на момент укладення договору довічного утримання щодо вказаного будинку не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Треті особи не мають права на будинок.

Пунктом 2.1-2.2 вказаного договору передбачено, що матеріальне забезпечення з утримання ( догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу ОСОБА_9 і оцінюється сторонами в сумі однієї мінімальної заробітної плати. Утримання визначається сторонами у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням; надання побутових послуг; забезпечення належними лікувальними засобами.

Пунктом 3.2.3 вказаного договору визначено , що сторони домовились, що у разі смерті відчужувача, тобто ОСОБА_9, набувач надає право довічного проживання у будинку, який відчужується за цим договором - ОСОБА_6

Згідно п. 4.8 договору зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм розяснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей Договір не носить характеру уявного чи удаваного правочину.

Згода на укладення договору довічного утримання була надана позивачем, що підтверджується письмовою заявою від 12 січня 2007 року в якій ОСОБА_6 вказала, що укладення даного договору відповідає інтересам сімї та погодилась із тим, що умови договору довічного утримання визначались її чоловіком самостійно. Справжність підпису в заяві позивача засвідчила державний нотаріус ОСОБА_8, що зареєстровано в реєстрі за № 1-96 (а.с. 73 т. 1).

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 24.12.2015 року відділом РАЦС по місту Каневі Канівського міськрайонного управління юстиції (а.с 50 т. 1) вбачається, що ОСОБА_9 помер в м. Каневі, у звязку з чим, відповідно до ч. 2 ст. 755 ЦК України дія договору довічного утримання припинення.

Згідно накладних від 24.12.2015 року (а.с. 51-52 т. 1) підтверджуються витрати відповідача ОСОБА_7 на поховання відчужувача ОСОБА_9, чим виконано обовязок набувача, передбачений ч. 3 ст. 749 ЦК України.

Посилання позивача на те, що у договорі довічного утримання не вказана частина будинку, якою вона має право користуватись після смерті чоловіка є безпідставним, поскільки п. 3.2.3 оспорюваного договору на набувача ОСОБА_7 покладено обовязок надати право довічного проживання у даному будинку позивачу ОСОБА_6

Доводи апелянта проте, що їй до дня настання смерті чоловіка 24.12.2015 року, не було відомо про існування оспорюваного правочину повністю спростовано дослідженими у суді першої інстанції належними та допустимими доказами.

Так, допитана в суді в якості свідка позивач ОСОБА_6 підтвердила, що разом з чоловіком були у нотаріуса з наміром укласти договір про догляд їх ОСОБА_7 до смерті, після чого він отримає житловий будинок. Не заперечує, що вони з чоловіком заходили в кабінет нотаріуса, чоловік ставив підпис, але вона не зрозуміла суть угоди та не памятає чи підписувала заяву. В той же час підтвердила, що дружина відповідача готувала їжу та приносила їм додому, ОСОБА_7 оплачував роботу за перекриття даху будинку, збудував огорожу будинковолодіння за власний рахунок, здійснив витрати на поховання її чоловіка. Після смерті чоловіка вона проживає в будинку одна і не бажає, щоб її доглядав відповідач.

Даний факт також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених ст. 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку при укладенні договору довічного утримання.

Ураховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в звязку із його недоведеністю.

Згідно ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Понесення відповідачем судових витрат, повязаних з оплатою правової допомоги підтверджені розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу, актом приймання передачі виконаної роботи, квитанцією про сплату від 23.12.2016 , договором про надання правової допомоги адвокатом (а.с. 27 т.1, а.с. 40-42 т. 2) та складає 9 900 грн.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 9 900 грн., суд враховує, чи була надана відповідачу правова допомога в необхідному для такої оплати обсязі ( час знаходження в судових засіданнях, час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та час ознайомлення з матеріалами справи в суді), чи не перевищує ця плата граничні розміри компенсації таких витрат.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справив суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, яка надана адвокатом ОСОБА_13 про кількість робочого часу, затраченого у звязку з веденням даної справи вказано, що ним було затрачено на вказану справу 15 год. 30 хв. робочого часу, що становить за його розрахунками 9 920 грн., з яких фактично оплачено 9 900 грн. Однак, зазначений адвокатом в розрахунку затрачений час та вчинені дії не відповідають часу фактично наданої правової допомоги та відповідно діям вчинених адвокатом, а тому на думку суду підлягає зменшенню розмір такої допомоги.

Так, з матеріалів справи вбачається, що час в судових засіданнях, в яких брав участь представник відповідача становить 6 год., а також подано письмові заперечення з правовим обґрунтуванням спору, який за своєю суттю не потребує таких значних часових затрат як 9 годин (2 год. для вивчення матеріалів та 7 год. для підготовки процесуальних документів). А тому, з врахуванням наведених обставин справи, суд приходить до висновку, що адвокатом на надання правової допомоги відповідачу було фактично затрачено загалом 8 годин 30 хвилин робочого часу. Таким чином, відповідно розмір витрат на цю допомогу, який підлягає стягненню з позивача ОСОБА_6 в користь відповідача ОСОБА_7 становитиме 5440 грн. (8,5 год.х1600 грн.)х 40%).

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 березня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору довічного утримання відмовити.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати на правову допомогу 5 440 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :