Ухвала

іменем україни

17 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В., Мазур Л.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання недійсними договорів дарування та витребування майна; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчених приватним нотаріусом Бураковою О.І. 11 липня 2012 року, зареєстрованих в реєстрі за № 2435, 2433 належать: садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок, загальною площею 632 кв. м. У березні 2015 року позивач не змогла потрапити до належного їй житлового будинку через заміну замків. Разом з тим, відповідно до договорів дарування від 27 травня 2014 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_6 вищевказаний садовий будинок та земельну ділянку. 06 червня 2014 року ОСОБА_6, уклавши договір купівлі-продажу, відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_9, який в свою чергу 09 липня 2014 року продав вказане майно ОСОБА_5 ОСОБА_3 вважає себе єдиним законним власником садового будинку та земельної ділянки, зазначає, що ОСОБА_4 на момент укладення договорів дарування від 27 травня 2014 року вже не була власником спірного майна.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила: визнати недійсними договори дарування спірного садового будинку та земельної ділянки, укладені 27 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_5 вказаний садовий будинок та земельну ділянку.

Заперечуючи проти вказаного позову, ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в зв'язку з хворобою у 2012 році надала сину доручення щодо розпорядження спірним будинком та земельною ділянкою з метою його обслуговування. Бажання та волевиявлення на відчуження спірного садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_4 не мала. Про те, що її син ОСОБА_11 уклав договори купівлі-продажу зазначеного садового будинку та земельної ділянки позивач за зустрічним позовом не знала. Зазначає, що вказані договори купівлі-продажу є фіктивними, так як її син позичив у ОСОБА_12 велику суму, а спірні правочини були вчинені в якості гарантії повернення боргу. Коштів від продажу садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_4 не отримувала.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати недійсними договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, укладених 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_11 та ОСОБА_3

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, загальною площею 145,9 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 в особі ОСОБА_11 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрований в реєстрі за № 2435, з підстав його фіктивності. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 в особі ОСОБА_11 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрований в реєстрі № 2433 з підстав його фіктивності. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким первісний позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташований на земельній ділянці, площею 632 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. 27 травня 2014 року, реєстровий № 1308, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0632 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. 27 травня 2014 року, реєстровий № 1314, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_5 садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташований на земельній ділянці, площею 632 кв. м. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову частково та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що укладені 11 липня 2012 року договори купівлі-продажу щодо спірного майна відповідають вимогам закону та відсутні правові підстави для визнання їх недійсними. Разом з тим, ОСОБА_4 після укладення 11 липня 2012 року вказаним вище правочинів не була власником будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, а тому не мала права розпоряджатися цим майном, зокрема укладати договори дарування від 27 травня 2014 року. Оскільки вказане майно вибуло з власності ОСОБА_3 поза її волею, а тому остання має право на його витребування від добросовісного набувача.

Вказані висновки колегія суддів вважає правильними і такими, що узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2435, ОСОБА_11., діючий від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Милимко Н.М. 25 червня 2012 року за реєстровим № 1531, продав ОСОБА_3 садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також, 11 липня 2012 року між ОСОБА_11, який діяв від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Милимко Н.М. 25 червня 2012 року за реєстровим № 1531, та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрований в реєстрі за № 2433, відповідно до умов якого ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купила земельну ділянку, площею 0,0632 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані договори не були зареєстровані у комунальному підприємстві «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» та у відповідному територіальному відділенні Держкомзему.

Судом вірно встановлено, що діючим на час укладання правочинів цивільним законодавством не встановлений строк, протягом якого придбана позивачем нерухомість підлягала б обов'язковій реєстрації.

Відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

Разом з тим, до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст. 396 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем.

Судами також встановлено, що під час укладення спірних правочинів нотаріусом перевірено дійсність довіреності на ім'я ОСОБА_11, отримано письмову згоду чоловіка ОСОБА_4 - ОСОБА_15 на продаж вказаного вище нерухомого мана.

Після оформлення договору купівлі-продажу зазначеної нерухомості, нотаріус внесла в Державний реєстр правочинів відомості про державну реєстрацію, зазначивши що відчужувачем є ОСОБА_4, а набувачем стала ОСОБА_3

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Милимко Н.М. були надані до суду письмові пояснення щодо обставин оформлення 25 червня 2012 року довіреності від ОСОБА_4 на ім'я сина ОСОБА_11, з яких вбачається, що ОСОБА_4 наполягала на видачі саме такої довіреності, текст довіреності був зачитаний вголос та роз'яснені можливі наслідки.

На час розгляду справи зазначена довіреність не була відкликана або скасована ОСОБА_4, обставини викладені в поясненнях приватного нотаріуса Милимко Н.М. стороною відповідача не були спростовані.

В подальшому, відповідно до договорів дарування від 27 травня 2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., ОСОБА_4, від імені якої діяла ОСОБА_16 на підставі довіреності, подарувала ОСОБА_6 спірні садовий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

06 червня 2014 року ОСОБА_9 купив у ОСОБА_6 вказаний вище садовий будинок та земельну ділянку.

09 липня 2014 року ОСОБА_9, від імені та в інтересах якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_16, продав вищевказане нерухоме майно ОСОБА_5

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, які відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами, що сторони спірного правочину не бажали реального настання правових наслідків, обумовлених таким правочином.

Апеляційним судом вірно досліджено докази та надано їм обґрунтовану оцінку на підтвердження тих обставин, що позивач за первісним позовом придбала спірні будинок та земельну ділянку для власних потреб. Вказані обставини, зокрема перебування сім'ї позивача та здійснення останніми ремонту у спірному будинку, підтверджуються дослідженими апеляційним судом доказами: наданими позивачем фотокартками, відеозаписом та показаннями свідка.

За змістом статей 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що договори купівлі-продажу були підписані від імені позивача за зустрічним позовом за довіреністю, в якій чітко зазначено щодо повноважень на продаж майна. Зазначена довіреність не скасована у жодний встановлений законом спосіб. Одночасно із наданням довіреності ОСОБА_4 її чоловік надав нотаріально засвідчену згоду на продаж спірного майна. Тобто, сім'я ОСОБА_4 заздалегідь планувала продаж майна, виконувала всі, пов'язані із договором купівлі-продажу, умови. ОСОБА_4 після 11 липня 2012 року не була належним власником спірного нерухомого майна, а тому не мала права здійснювати його повторне відчуження 27 травня 2014 року - дарування ОСОБА_6

Відповідно до закріпленого у ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для витребування ОСОБА_3 спірного майна від добросовісного набувача - ОСОБА_5

Апеляційним судом першої інстанції, повно і всебічно з'ясовано обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, надані сторонами докази, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, а при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: О.В. Кафідова

Л.М.Мазур

О.В.Умнова

І.М. Фаловська