Справа № 727/6300/16-ц
Провадження № 2/727/589/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого судді: - ОСОБА_1,

при секретарі: - ОСОБА_2

за участю

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Чернівецька міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Вказує, що рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 12 червня 2003 року договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 23 червня 1997 року був визнаний недійсним, рішенням Чернівецького НОМЕР_1 від 07.04.1998 р. відмінений п.3 рішення Чернівецького МВК від 09.09.1997 року, яким було присвоєно нумерації квартир в будинку. За висновками апеляційного суду Чернівецької області, наведеними в рішенні від 24.02.2011 року, розподіл будинку АДРЕСА_1 на дві ізольовані квартири не проводився та було визнано незаконним розпорядження органу приватизації №23081 від 13.02.1997 року вказаної квартири.

На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним договір купівлі продажу нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1, оскільки на момент укладення оспорюваного договору будинок не був поділений на дві ізольовані квартири, рішення щодо визначення нумерації квартир скасоване, і попередній договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 23.06.1997 року визнаний судом недійсним..

Окрім вищевикладеного, представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення (звільнення) приміщення ОСОБА_6 житловим будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, основним квартиронаймачем якого є ОСОБА_5

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Для огляду в судовому засіданні судом було витребувано справу №727/4388/13-ц.

Судом встановлено, що згідно довідки ПП «Регіон - Центр» №993 від 28 травня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 проживають та зареєстровані в АДРЕСА_1 в м. Чернівці і займають одну кімнату, житловою площею 16,30 кв.м.

Даний будинок станом на 1996 рік був одноквартирним. В даному будинку проживав та був зареєстрований ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Чернівців № 19/2 від 28 лютого 1996 року ОСОБА_7 було надано дозвіл на перепланування будинку АДРЕСА_1 на дві ізольовані квартири при умові надання окремо складеної проектної документації для вирішення питання в судовому порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 1996 року, позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про зміну договору найму житлового приміщення задоволено, зобов'язано виконавчий комітет Ленінської районної ради народних депутаів м. Чернівці змінити договір найму житлового приміщення буд. АДРЕСА_1, уклавши окремий договір найму з ОСОБА_7 на кімнату площею 16.1 кв.м., кімнату площею 9.0 кв.м., кладову площею 5.15 кв.м., а з ОСОБА_5 - на кімнату площею 16.3 кв.м., кухню, коридор, ванну з сумісним санвузлом.

Постановою президії Чернівецького обласного суду від 26.10.2000 року дане рішення Ленінського районного суду м. Чернівці від 20.09.1996 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 13.07.2001 року в позові ОСОБА_10 до ОСОБА_5 про зміну умов договору найму житлового приміщення відмовлено.

За заявою ОСОБА_5 ухвалою Ленінського районного суду м. Чернівці від 12 лютого 2002 року дане рішення скасоване, у зв'язку із нововиявленими обставинами.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 листопада 2006 року, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про зміну договору найму жилого приміщення, у зв'язку із смертю позивача ОСОБА_7

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Чернівців від 20 вересня 1996 року, яке було чинним на той час, виконавчим комітетом Ленінської районної ради м. Чернівці було прийнято рішення № 202/13 від 25 грудня 1996 року про розподіл особових рахунків між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1. За ОСОБА_7 закріплено дві кімнати жилою площею 26,50 кв.м. та комору площею 5,80 кв.м., за ОСОБА_5 закріплено одну кімнату жилою площею 16,30 кв.м., кухню площею 4,80 кв.м., коридор площею 3,60 кв.м. та ванну площею 2,30 кв.м.

Відповідно до розпорядження № 23081 від 13 лютого 1997 року представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці, ОСОБА_7 передано в особисту власність квартиру, а також видано свідоцтво про право власності на житло від 13 липня 1997 року, яке зареєстровано в Чернівецькому КОБТІ.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 09 січня 1998 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_11

Згідно договору дарування від 23 червня 1997 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу від 12 вересня 2001 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.

Право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 13.09.2013 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.Чернівці від 12 червня 2003 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування квартири задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 23 червня 1997 року.

Із матеріалів справи вбачається, що розподіл будинку АДРЕСА_1 на дві ізольовані квартири не проводився, що підтверджується висновком, спеціаліста будівельника № 633 від 15 квітня 1999 року.

Рішення Ленінського районного суду м. Чернівців від 20 вересня 1996 року та рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Чернівців від 25 грудня 1996 року про розподіл особових рахунків між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не свідчить, що будинок був поділений на дві ізольовані квартири.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 24 лютого 2011 року позов ОСОБА_5, ОСОБА_11 до департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради про визнання незаконним розпорядження органу приватизації № 23081 від 13 лютого 1997 року про передачу ОСОБА_7 у власність квартири загальною площею 32,20 кв. м. задоволено. Визнано незаконним розпорядження органу приватизації № 23081 від 13 лютого 1997 року про передачу у власність ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1. В позові ОСОБА_5, ОСОБА_11 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 1997 року, виданого представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7 відмовлено.

Застосовуючи до даних правовідносин вимоги ст. 145 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час їх виникнення особа, яка вважає, що права її порушені, має право звернутись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник .вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

За змістом вказаної норми матеріального права звернутися до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння має власник.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» .№20 від 22.12.1995 р. із наступними змінами, судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: а) про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача) чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника… Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоч не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором.

Судом було встановлено, що посилання на порушення прав позивачів ОСОБА_12, як власників, бо вони були наймачами спірного житлового приміщення, що підтверджується картонкою НОМЕР_2, де квартиронаймачем є ОСОБА_7 та вказаний список всіх мешканців, серед яких є ОСОБА_5 та ОСОБА_11 є необгрунтованим.

Відповідно до ст.62 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 277 ЦК УРСР (1963 року) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією ( а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Отже, позивачі не є власниками спірного майна, оскільки відсутні правові підстави їх володіння спірною квартирою.

Саме за вказаних підстав рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20.09.2013 року, залишеного без змін судами апеляційної і касаційної інстанцій, було відмовлено в позові ОСОБА_5, ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом відновлення становища, яке існували до порушення прав позивачів на користь територіальної громади міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради дві кімнати площею 26.1 кв.м. в одноквартирному будинку по АДРЕСА_1, та скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 12.09.2001 року посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_13

Виходячи зі змісту ст. 388 та ч. 2 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В інших випадках майно витребуванню від добросовісного володільця не підлягає і у відповідності до ст. 330 ЦК України добросовісний набувач набуває право власності на нього.

Матеріалами справи доведено що набувач права власності на майно за відповідним договором ОСОБА_6 є добросовісними набувачами, тобто не знала і не могла знати, що майно до підписання договорів знаходиться в суперечці або під забороною чи арештом, це підтверджується текстом самого договору купівлі продажу від 12.09.2001 року, а вказану квартиру було відчужено первісним власником по його ініціативі за його волею і передано без будь-якого примусу добросовісним набувачам.

Позивачкою та її представником не доведено існування жодної з підстав передбачених ст. 388 ЦК України та не наведено жодної з підстав визначених ст. 203 ЦК України щодо визнання вказаного договору недійсним.

Посилання позивача на недійсність за рішенням суду договору дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 23 червня 1997 року, на рішення Чернівецького НОМЕР_1 від 07.04.1998 р. про відміну п.3 рішення Чернівецького МВК від 09.09.1997 року, яким було присвоєно нумерації квартир в будинку, на не проведення розподілу будинку АДРЕСА_1 на дві ізольовані квартири та визнання незаконним розпорядження органу приватизації №23081 від 13.02.1997 року вказаної квартири, не є підставами визначеними законом щодо недійсності послідуючого договору купівлі продажу, за яким у добросовісного набувача виникло право власності на існуюче в натурі нерухоме майно.

За роз'ясненнями Верховного Суду України викладені в Постанові Пленуму «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, - норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Виходячи з наведених обставин вважаю, що позов заявлений ОСОБА_5 до ОСОБА_6 в частині визнання недійсним договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.09.2001 року є необгрунтованим і задовленню не підлягає.

В зв'язку з викладеним, також не підлягає задоволенню позовна вимога з приводу усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідача, оскільки така вимога є похідною від вищевикладеного, при цьому позивачем та її представником не було надано жодного доказу на підтвердження обставин викладених в заяві щодо здійснення ОСОБА_6 будь-яких перешкод.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10,60,209,213,215,218, 224-228 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Чернівецька міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня проголошення до апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці.

Рішення в повному обсязі виготовлено 26.05.2017 року.

Суддя Шевченківського

районного суду м. Чернівці Семенко О.В.