Номер провадження: 22-ц/785/3649/17
Головуючий у першій інстанції Нікітішин В. П.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Подільського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору начальник Подільського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України полковник Підгородецький Ігор Анатолійович про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі,-
ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору начальник Подільського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України полковник Підгородецький І.А. про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі посилаючись на те, що що він працював на посаді бухгалтера фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби), Котовського (після перейменування Подільського) у внутрішніх документах використовується назва прикордонний загін 1 категорії 2 прикордонного закону (І категорії) Південного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України при цьому він не відносився до державних службовців та не мав спеціального або військового звання.

З 14.09.2016 року він уклав контракт зі збройними силами України до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.

ОСОБА_1 не вступав на військову службу на професійній основі та не укладав строковий контракт, яким би підтверджувалася, що він вибрав професію військового, тауклав контракт до закінчення особливого періоду.

В подальшому позивач дізнався про те, що винесено наказ про його звільнення. Він попросив надати йому копію наказу та в кінці вересня після 23.09.2016 року отримав копію наказу, хоча про його отримання ніде не розписувався.

Вважає наказ про його звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні ОСОБА_1 суд обгрунтовано лдійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді бухгалтера 1 категорії фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) Подільського прикордонного загону 1 категорії Південного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України.

На підставі наказу №208-ос від 14 вересня 2016 року, ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади, у зв`язку з призивом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Так, 14 вересня 2016 року з ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу. З контракту вбачається, що ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання проходити військову службу в Збройних Силах України на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Листом Подільського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №30/5097 від 23.09.2016 року ОСОБА_1 було роз`яснено, що якщо працівник добровільно призивається або вступає на військову службу за контрактом за відсутності виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, за ним не зберігаються трудові гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України.

Позивач вважає його звільнення незаконним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію»» від 15 січня 2015 року, ВВР, 2015, № 6, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».

З Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації.

Отже, на момент укладання контракту військовою частиною НОМЕР_1 з позивачем, а саме на 14 вересня 2016 року, мобілізація не проводилася, так як закінчилася 17 серпня 2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан.

Таким чином, гарантіями, передбаченими статтею 119 КЗпП України «Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків», користуються працівники, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, починаючи з 11 червня 2015 року (Закон України від 14 травня 2015 року № 433-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду»).

Таким чином, суд обгрунтовано дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а звільнення правомірним, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з роботи 14.09.2016 pоку, а часткова мобілізація, відповідно до мобілізаційного плану, закінчилася 17.08.2015 року, тому укладання військового контракту з особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України закріплено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як вказує позивач, копію наказу про звільнення він отримав у кінці вересня 2016 року. А отже ним пропущений місячний строк на звернення до суду з вказаним позовом.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №6 судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

На підставі наведеного суд обгрунтовано вважав за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог за недоведеністю.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неправильне зясування судом питань мобілізації та демобілізації та роз`яснень з цього приводу викладних у листі Генерального штабу збройних сил України від 12.05.2016 року, неврахування судової практики судів вищих інстанцій, наявність у позивача гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України які судом не визнано, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необгрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік