Справа № 463/1271/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/2340/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Винниківської міської ради м. Львова, ОСОБА_4, третя особа Львівське міське управління юстиції про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а:

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Винниківської міської ради м. Львова, ОСОБА_4, третя особа Львівське міське управління юстиції про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно - відмовлено за безпідставністю.

Дане рішення оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а отже таким, що підлягає скасуванню, з огляду на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що ОСОБА_5, є спадкоємцем майна ОСОБА_6, а відповідно оскаржуване рішення Винниківської міської ради м.Львова порушує її речове право в частині користування спірною земельною ділянкою, права на які входять до складу спадщини. У зв'язку із порушенням порядку надання земельної ділянки при прийнятті оскаржуваного рішення в частині неузгодження меж із суміжними землекористувачами, однією з яких є ОСОБА_5. Це зумовило порушення її прав та інтересів і вимог добросусідства (ст.ст. 106, 107 ЗК України). Наявний у матеріалах справи акт узгодження меж від 24.03.2014 р. у складі проекту землеустрою, оформлений невідповідно до вимог законодавства, оскільки двома з п'яти суміжних землекористувачів він не підписаний (ОСОБА_5 та ОСОБА_7.). Натомість додано акт комісії з питань регулювання земельних відносин від 31.03.2014 p., п'ять із семи членів якої підписали відповідне узгодження, підмінивши собою суміжних власників та землекористувачів. Звертає також увагу, що суд, обґрунтовуючи своє рішення повноваженнями органу місцевого самоврядування на вирішення спорів з приводу меж земельних ділянок (ст. 158 ЗК України), не надав оцінки недотриманню процедурних правил реалізації таких повноважень у ст. 159 ЗК України. Крім того, зазначає, що передчасним і таким, що не підтверджується матеріалами справи є висновок суду про те, що таке погодження не порушує прав суміжного землекористувача, оскільки первинною підставою для відмови у погодженні меж був спір щодо речових прав на земельну ділянку, яка оскаржуваним рішенням Винниківської міської ради м.Львова № 1308 від 03.07.2014 р. була передана у власність ОСОБА_4. А тому, вважає, що Винниківська міська рада м.львова з грубим порушення прав та ігноруванням інтересів суміжних землевласників, всупереч закону вирішила питання по суті, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду справи, не з'явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, з'явився представник апелянта ОСОБА_3, який не заперечив щодо розгляду справи у відсутності інших учасників, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, розглянути справу у їхній. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення її прав відповідачами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності зі ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом ст.ст. 1, 3 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

За змістом ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, згідно ст. 12 Земельного кодексу України, належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, тощо.

Згідно з п.34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Частиною 1 та 2 ст. 116 Земельного кодексу (далі - ЗК) України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Матеріалами справи та судом встановлено, що Рішенням Винниківської міської ради від 03.07.2014 року № 1308 «Про затвердження гр. ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1» затверджено ОСОБА_4 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), площею 0,0957 га для ведення садівництва на АДРЕСА_1 за рахунок земель, що не надані у власність або користування віднісши її до земель сільськогосподарського призначення.

На підставі вказаного рішення, реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції 17.07.2014 року здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - земельну ділянку у АДРЕСА_1 площею 0,0957 га (кадастровий номер НОМЕР_1), за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 01 (а.с.20) та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.08.2014 року (а.с.19).

Скориставшись своїм правом, позивач ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом у якому зазначила, що відповідачу ОСОБА_4 безпідставно та незаконно передано у власність спірну земельну ділянку.

З'ясовуючи, чи порушені права позивача ОСОБА_2 судом першої інстанції встановлено, що рішенням міськвиконкому м.Винники від 21.05.1956 року № 135 (а.с.8-9) гр. ОСОБА_8 було надано у користування земельну ділянку площею 1200 м.кв. на АДРЕСА_1

Судом також встановлено, що вказане право користування в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_6 разом із іншим спадковим майном - житловим будинком АДРЕСА_1, прийнятим на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.09.1991 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 30.01.1992 року (а.с.10).

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради від 16.09.1997 року № 383 ОСОБА_6 було видано два державні акти (а.с.11,12), якими передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, а також суміжну з нею земельну ділянку площею 0,1760 га для ведення особистого підсобного господарства.

Разом з тим, рішенням суду від 18.05.2005 року, рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради від 16.09.1997 року № 383 та державний акт про право власності на земельну ділянку в частині земельної ділянки 0,1760 га були скасовані, внаслідок чого вказана земельна ділянка вибула із права власності ОСОБА_6, в тому числі її користування.

Після скасування відповідних правовстановлюючих документів ОСОБА_6 із заявами про повторне закріплення за нею цієї земельної ділянки, надання її у власність чи користування, не зверталася, таке право у встановленому законом порядку не оформила, і позивачем жодних доказів не представлено, а тому у суду відсутні підстави вважати, що на момент її смерті 17.12.2007 року (а.с.13) їй належало право користування цією земельною ділянкою, яке в порядку спадкування перейшло до позивача.

Із врахуванням наведеного колегія суддів вважає вірним висновок суду, що на момент прийняття оскаржуваного рішення та видачі відповідачу ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивач ОСОБА_2 не володіла правами землекористувача спірної земельної ділянки, а відтак її права не порушені.

Доводи апелянта щодо порушення процедури прийняття оскаржуваного рішення через відсутність акту узгодження меж земельної ділянки із нею, як суміжним землекористувачем колегія суддів вважає безпідставним з огляду на таке.

Згідно ст. 186 Земельного кодексу України розгляд і затвердження землевпорядної документації проводиться в такому порядку:

а) прогнозні матеріали, техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель і схеми землеустрою після погодження їх у встановленому порядку розглядаються і затверджуються відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування;

б) проекти створення нових землеволодінь і землекористувань після погодження їх у встановленому порядку розглядаються і затверджуються відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування;

в) проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки;

г) проекти землеустрою сільськогосподарських підприємств, установ і організацій, особистих селянських, фермерських господарств після погодження їх із сільськими, селищними, міськими радами або районними державними адміністраціями розглядаються і затверджуються власниками землі або землекористувачами;

ґ) робочі землевпорядні проекти, пов'язані з упорядкуванням, докорінним поліпшенням та охороною земель, раціональним їх використанням, розглядаються і затверджуються замовниками цих проектів.

Згідно ч.3 ст.158 ЗК України, до компетенції органів місцевого самоврядування належить вирішення земельних спорів у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Вказані вимоги, органом місцевого самоврядування були дотримані і оскаржуваним рішенням затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема акту встановлення і показ меж земельної ділянки у АДРЕСА_1 від 24.03.2014 року (а.с.80) дійсно позивач не погоджувала відповідачу межу своєї земельної ділянки із ділянкою, що згідно проекту землеустрою пропонувалася для відведення ОСОБА_4 В той же час в цій частині, межа земельних ділянок погоджена актом встановлення і узгодження меж землекористування від 31.03.2014 року (а.с.81) комісією з питань регулювання земельних відносин.

Рішення узгоджувальної комісії є підставою для прийняття ухвали міської ради.

Рішення узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування, а рішенням, яке є підставою для прийняття рішення органу місцевого самоврядування ухвали, яке у разі виникнення спору, зокрема оскарження ухвали, буде надано як доказ, який повинен оцінюватися судом відповідно до вимог статті 212 ЦПК України.

Згідно ст.152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Аналогічне положення міститься також і у роз'ясненнях даних у п.7 Постанови ПВСУ від 16.04.2004р.№7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ".

Статтею 16 ЦК України передбачено можливість захисту цивільних (майнових та особистих немайнових) прав та інтересів, зокрема, визнанням незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб.

Згідно зі ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії або нормативно-правовий акт, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання акта недійсним (визнання незаконним та скасування) є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів - позивача у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи те, що судом не встановлено обставин, які б свідчили, про порушення прийнятим рішенням Рішенням Винниківської міської ради від 03.07.2014 року № 1308 «Про затвердження гр. ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1» прав позивача, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_2.

В зв'язку з викладеним інші доводи апеляційної скарги, як такі, що не мають правового значення, колегією суддів визнаються безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні, а апеляційну скаргу на оскаржуване рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета