Справа № 640/3779/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Бородіної Н.М.

за участю секретаря Давіденко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, територіальної громади, в особі Харківської міської ради, 3-я особа Восьма харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся у суд з позовом до відповідачів, Харківської міської ради, ОСОБА_2, 3-я особа Восьма Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності на 7/8 частин домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлових будинків літ. А-1, літ. Б-1 з надвірними будівлями, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належало на праві власності по ? ч. домоволодіння АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, після його смерті фактично прийняли спадщину його дружина - ОСОБА_5 та його дочка ОСОБА_6 по ? частині. ОСОБА_5 за життя залишила заповіт на ім'я свого онука ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5, після її смерті спадщину фактично прийняв її онук ОСОБА_3 у вигляді ? частини домоволодіння. Також ОСОБА_6 (яка змінила прізвище на ОСОБА_6) мала двох синів від різних чоловіків - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Померла ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4. Після її смерті спадщину у вигляді спірного домоволодіння фактично прийняли її сини по 1/8 частині. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. За час життя склав заповіт на його ім'я. На час смерті ОСОБА_3 йому належало 7/8 частини спірного домоволодіння. Він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не може за відсутності реєстрації спірного домоволодіння.

Відповідач - ОСОБА_2, проти позову заперечував, подавши зустрічний позов про визнання за ним права власності домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належало на праві власності по ? ч. домоволодіння АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, після його смерті фактично прийняли спадщину його дружина - ОСОБА_5. та його дочка ОСОБА_6. по ? частині. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5., після її смерті спадщину фактично прийняла її дочка ОСОБА_6. та стала власнецею усього спірного домоволодіння. ОСОБА_6 (яка змінила прізвище на ОСОБА_6) померла ІНФОРМАЦІЯ_4., після її смерті фактично прийняв спадщину її син ОСОБА_2 Після смерті своєї матері ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про правно на спадщину, однак отримати не зміг оскільки право власності на спірне домоволодіння не зареєстроване. Крім того, зазначив, що ОСОБА_6 мала ще одного сина - ОСОБА_3 Однак він спадщину після смерті бабусі та матері не приймав оскільки в спірному домоволодіння не проживав з 1959 року, його не ремонтував, не турбувався про нього, комунальні послуги не сплачував.

Співвідповідач - Харківська міська рада, у судове засідання не з'явилась, заперечень проти позову не надала.

3-я особа - Восьма харківська державна нотаріальна контора , в поданих заявах просила розглянути справу за її відсутністю.

Суд заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідчення свідків - ОСОБА_7, ОСОБА_8., ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_1, ОСОБА_2 дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне в задоволені первісного та зустрічних позовів відмовити, виходячи з наступного.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4, останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_4., спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

За матеріалами інвентираційної справи та технічного паспорту від 02.12.2004р. вбачається, що житловий будинок літ. «А-1» та літ. «Б-1» з надвірними будівлями сараї- літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», льох літ. «Ж», вбиральні літ. «И», ворота №1, паркан №2 по АДРЕСА_1 не за ким не зареєстровані. Житловий будинок літ. «А-1» збудований у 1927 році, житловий будинок літ. «Б-1» збудований у 1960році, що підтверджується технічним паспортом.

За ст.ст. 71, 72 Цивільного кодексу УРСР від 16 грудня 1922 р., який набрав чинності 1 лютого 1923 р. договори про надання міських ділянок під забудову укладаються комунальними відділами з кооперативними об'єднаннями або іншими юридичними особами, а також з окремими громадянами.

Договір про право забудови, під страхом недійсності його, повинен бути укладений у нотаріальному порядку.

Договір передбачений вказаними положеннями закону про надання земельної ділянки ОСОБА_4 для забудови - суду не наданий.

За оціночним актом, який міститься в матеріалах інвентаризаціної справи та копії висновку комісії, вбачається, що мається договір забудови від 1949 р. про надання ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 577 кв.м., однак сам договір суду не наданий, клопотань з приводу витребування доказів, суду не заявлялось. Тобто не зрозуміло між ким укладений догові забудови, на який термін (строковий або безстроковий) та його умови.

У 1949 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що право відводу громадянам як в містах, так і поза містами земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків в один або два поверхи з числом кімнат від 1 до 5 включно було надано виконкомам обласних, міських і районних Рад депутатів трудящих .

Розмір ділянок в кожному окремому випадку визначається виконкомами обласних, міських і районних Рад депутатів трудящих, в залежності від розміру будинку і місцевих умов, в межах наступних норм: в містах - від 300 до 600 кв. метрів; поза міста - від 700 до 1200 кв. метрів.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства, зокрема при наявності виділення виконкомами обласних, міських і районних Рад депутатів трудящих громадянам в межах норм земельних ділянок.

Як вже наголошувалося судом відповідний договір про виділення саме ОСОБА_4 земельної ділянки для забудови - суду не наданий.

В матеріалах інвентираційної справи мається рішення виконкому Київської районної ради депутатів трудящих від 18.05.1977р., відповідно до якого вирішено узаконити самочинно переобладнане приміщення 2-6 в житлове по АДРЕСА_1, зобов'язано бюро технічної інвентаризації зареєструвати переобладнане приміщення за ОСОБА_4.

Однак вказаний документ не підтверджує право власності ОСОБА_4. (прізвище зазначено як у свідоцтві про смерть) на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, оскільки, як встановлено судом договір на право забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 суду не надано, свідоцтво про право власності не надано.

Таким чином, суду не надано доказів того, що на момент смерті ОСОБА_4. йому належав на праві власності житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, тоді як спадкоємство це перехід до спадкоємців від померлого майна, яке йому належало.

Стосовно житлового будинку літ. «Б-1», суд зазначає наступне.

За технічним паспортом вказаний будинок збудований у 1960 році.

За рішенням виконкому Київської районної ради депутатів трудящих від 18.05.1977р. вирішено узаконити самочинно збудований будинок літ. «Б-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, Київському райжилуправлінню видати свідоцтво про право власності на вказаний будинок на ім'я ОСОБА_6, зобов'язано бюро технічної інвентаризації зареєструвати житловий будинок за ОСОБА_6.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та діяла до 19.01.1996р. .

Згідно з пунктами 10, 13 цієї Інструкції при відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це.

Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою.

Таким чином, після прийняття рішення виконкомом про оформлення права власності на житловий будинок та видачі свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою, особа, в даному випадку ОСОБА_6 набуває право власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складений БТІ висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена.

Суду свідоцтво про право власності на житловий будинок літ «Б-1» не надано. Згідно листа КП «ХМБТІ» від 06.05.2005р., яке міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, підготувати проект видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок літ. «Б-1», який входить до складу домоволодіння по АДРЕСА_1 не є можливим , оскільки право власності на житловий будинок літ. «А-1» не оформлено та після його оформлення необхідний перерозподіл часток.

Крім того, за позицією позивача по первісному позову та зустрічному вбачається, що спірне домоволодіння належало подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (кожен із сторін зазначає прізвище по своєму)

За ч.1 ст. 22 КЗпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Доказів укладання вказаними особами шлюбу, а також дати укладання шлюбу, суду не надано, тобто відсутні докази того, що спірне домоволодіння набуте подружжям ОСОБА_4 або ОСОБА_4, в період їх шлюбу та належало їм на праві спільної сумісної власності. Однакове прізвище у осіб не свідчить про укладання шлюбу, жоден із допитаних свідків не вказував про укладання шлюбу вказаними особами та не називав його дату.

В подальшому (за позицією сторін) право власності на спірний житловий будинок після смерті ОСОБА_4 у 1989 році, перейшло, шляхом фактичного прийняття спадщини, його дружини - ОСОБА_5 та їх дочці ОСОБА_6. Однак доказів фактичного прийняття вказаними особами спадщини, суду не надано.

Більш того, згідно із свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, тоді як у первісному позові іде мова про ОСОБА_4, у зустрічному про ОСОБА_4. В матеріалах інвентаризаційної справи прізвище ОСОБА_4 вказано, як ОСОБА_4. Тобто наявні суперечності між прізвищем, які сторонами не усунуті.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_6. народилась ІНФОРМАЦІЯ_5., її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

ОСОБА_6. мала сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6., що підтверджується свідоцтвом про народження.

За відповіддю Восьмої Харківської нотаріальної контори від 10.04.2012р.(в подальшому уточненої) вбачається, що ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_3., на момент смерті була зареєстрована по АДРЕСА_1.

За час життя ОСОБА_5 залишила заповіт від 01.03.1980р., посвідчений нотаріусом, відповідно до якого вона заповіла усе своє майно внукові ОСОБА_3.

Згідно домової книги, оглянутою судом у судовому засіданні в оригіналі, ОСОБА_3 двічі зареєстрований у спірному домоволодінні 27.03.1987 році та 14.04.2000р., що також узгоджується з відомостями адресно-довідкового підрозділу, копією паспорта померлого ОСОБА_3 Заяву про прийняття спадщини не подавав. Доказів фактичного прийняття спадщини ОСОБА_3, після смерті ОСОБА_5 - вступу в управління або володіння спадковим майном, тобто вчинення дій по управлінню, розпорядженню й використанню цього майна, підтриманню його в належному стані (ч.1 ст. 549 ЦК 1963р.), суду не надано. Допитані у судовому засіданні свідки - ОСОБА_7, ОСОБА_8., ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, вказаних фактів не підтвердили, показавши лише загальній обставини, при цьому не назвавши ні конкретних дат, ні ПІБ осіб. Показання надані сторонами у якості свідків, судом не приймаються, оскільки надані після заслуховування позицій сторін, надання доказів, а також без вказання конкретних дат подsй. Наявність реєстрації ОСОБА_3 за однією адресою із ОСОБА_5 на час її смерті не свідчить про фактичне прийняття ним спадщини, оскільки на час відкриття спадщини законодавець не пов'язував її фактичне прийняття із реєстрацією . Також відсутні докази наявності спадкового майна у вигляді частини спірного домоволодіння ОСОБА_5 на час її смерті.

Також суду надано свідоцтво про смерть ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Згідно копії паспорту ОСОБА_6 вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 та з 1948 р. була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

За позицією сторін померла ОСОБА_6 є ОСОБА_6 (кожен із позивачів прізвище зазначає по своєму) - дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5, її сини - ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Між тим, доказів вказаних обставин суду не надано. При цьому зі свідоцтва про народження ОСОБА_6 вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_5., за копією паспорта ОСОБА_6, остання народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 Доказів укладання шлюбу ОСОБА_6. із ОСОБА_12 та зміною прізвища - не надано. Доказів того, що померла ОСОБА_6 є матір'ю ОСОБА_2 - не надано.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1., що підтверджується свідоцтвом про смерть. За час життя склав заповіт від 22.02.2010р., який посвідчений нотаріусом, за яким усе належне йому майно заповідав ОСОБА_1 ОСОБА_1 прийняв у встановлений законом строк спадщину, отримав свідоцтва про право на спадщину на інше майно (яке не є спірним), однак доказів належності на час смерті ОСОБА_3 7/8 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, суду не надано, тоді як за положеннями ст. 1218 Цивільного кодексу України 2003р. до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Враховуючи відсутність доказів набуття права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями, доказів переходу спірного нерухомого майна він одних спадкоємців до інших, наявності суперечностей між прізвищами осіб, які сторонами не усунуті, відсутності доказів споріднення осіб, підстави для задоволення як первісного позову так і зустрічного позову - відсутні.

На підставі вищевикладеного та керуючись 10, 11, 60, 88, 174, 212-215, 218 ЦПК України суд, -

вирішив:

В задоволені первісного позову ОСОБА_1 - відмовити.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом

десяти днів з дня його проголошення, через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги.

Суддя Бородіна Н.М.