Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість у розмірі 980 737 грн 12 коп., із яких: 37 658,42 доларів США, що еквівалентно 784 682 грн 96 коп., - заборгованість за кредитом, 196 054 грн 16 коп. - пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № СNL-СОО/242/2007, до якого сторонами було укладено додаткові договори 09 січня та 06 травня 2009 року. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачу ОСОБА_3 кредит у розмірі 40 600 доларів США зі строком остаточного повернення до 02 червня 2032 року. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено договір поруки від 20 червня 2007 року № SR-С00/242/2007 з ОСОБА_4 Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 24 грудня 2010 року № б/н ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором, що був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, а також права вимоги за договором поруки, що укладений із ОСОБА_4 на забезпечення виконання кредитного договору. 20 серпня 2012 року з метою проведення реструктуризації боргових зобов'язань відповідачів за кредитним договором було укладено додатковий договір № 3. У п. 2.1.4.1 додаткового договору було встановлено наступний порядок виконання боргових зобов'язань за кредитним договором: повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватись ОСОБА_3 ануїтетними платежами у розмірі, строки та з періодичністю, що визначені у графіку платежів, який є невід'ємною частиною додаткового договору. На порушення умов кредитного договору відповідач у передбачені договором строки в повному обсязі не виконує зобов'язання із повернення кредиту та сплати відсотків. Відповідно до п. 1.1 договору поруки ОСОБА_4 зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 її боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором у повному обсязі таких зобов'язань. Пунктом 1.2 договору поруки передбачено солідарну відповідальність відповідачів перед позивачем за кредитним договором. Станом на 25 травня 2015 року заборгованість за кредитним договором склала 37 658,42 доларів США, що еквівалентно 784 682 грн 96 коп., та 196 054 грн 16 коп., а всього у гривневому еквіваленті 980 737 грн 12 коп., із яких: 37 658,42 доларів США, що еквівалентно 784 682 грн 96 коп., - залишок заборгованості за кредитом; 196 054 грн 16 коп. - пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 882 710 грн 04 коп. заборгованості за кредитним договором від 20 червня 2007 року № CNL-COO/242/2007.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Судом установлено, що 20 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № СNL-СОО/242/2007, до якого сторонами було укладено додаткові договори 09 січня та 06 травня 2009 року.

Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачу ОСОБА_3 кредит у розмірі 40 600 доларів США зі строком остаточного повернення до 02 червня 2032 року.

Відповідно до п. 1.1 ч. 2 кредитного договору відповідач ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання належним чином повернути суму отриманого кредиту, сплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати всі інші зобов'язання, які визначені в кредитному договорі.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань перед банком за кредитним договором 20 червня 2007 року із ОСОБА_4 укладено договір поруки № SR-С00/242/2007, відповідно до п. 1.1 якого останній зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 її боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором у повному обсязі таких зобов'язань. Пунктом 1.2 договору поруки передбачено солідарну відповідальність відповідачів перед позивачем за кредитним договором.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 24 грудня 2010 року № б/н ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором, що був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, а також права вимоги за договором поруки, що укладений із ОСОБА_4 на забезпечення кредитного договору.

20 серпня 2012 року з метою проведення реструктуризації боргових зобов'язань відповідачів за кредитним договором було укладено додатковий договір № 3, п. 2.1.5 якого передбачено дострокове виконання боргових зобов'язань за ініціативою кредитора.

На порушення умов кредитного договору відповідачі в передбачені договором строки у повному обсязі не виконують зобов'язання із повернення кредиту та сплати процентів.

Станом на 25 травня 2015 року заборгованість за кредитним договором склала 37 658,42 доларів США, що еквівалентно 784 682 грн 96 коп., та 196 054 грн 16 коп., а всього в гривневому еквіваленті 980 737 грн 12 коп., із яких: 37 658,42 доларів США, що еквівалентно 784 682 грн 96 коп., - залишок заборгованості за кредитом; 196 054 грн 16 коп. - пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання.

У письмових запереченнях проти позову (т. 1, а. с. 83-87) відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, зазначали, що заявлені позовні вимоги про стягнення суми основного боргу та пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визнають частково, а саме у частині стягнення суми простроченого основного боргу (основного платежу) у сумі 4 290,18 доларів США, що еквівалентно 89 393 грн 85 коп., пославшись на те, що не отримували письмової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів. Просили відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю та зменшити розмір неустойки за порушення виконання зобов'язання у зв'язку з наявністю істотних обставин, що не дають можливості провести виконання зобов'язання перед позивачем та неспівмірністю із розміром основного боргу.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

У ч. 1 ст. 1054 ЦК України зазначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у випадку невиконання зобов'язання боржником настають правові наслідки у виді відшкодування збитків.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума є неустойкою.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонам домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального та процесуального справа, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, фактично дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову і стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором, при цьому зменшивши розмір суми пені із 196 054 грн 16 коп. до 98 027 грн 08 коп.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про те, що договір купівлі-продажу кредитного портфеля від 24 грудня 2010 року № б/н, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України», є нікчемним, так як вчинений із порушенням правового режиму обмежених в обігу об'єктів цивільного права, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг України» не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, з огляду на таке.

Так, апеляційний суд правильно виходив із того, що за договором купівлі-продажу кредитного портфеля від 24 грудня 2010 року № б/н ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором, що був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, а також права вимоги за договором поруки, що укладений із ОСОБА_4 на забезпечення кредитного договору, у зв'язку з чим суд обґрунтовано вважав на підставі наявних у справі доказів, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право вимагати з відповідачів виконання зобов'язання за кредитним договором.

Також апеляційний суд обґрунтовано вважав безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу кредитного портфеля від 24 грудня 2010 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги щодо ненадання позивачем належного розрахунку заборгованості за кредитним договором, а також про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості станом на 25 травня 2015 року не є належним, достовірним та достатнім доказом існування заборгованості.

Наведені у касаційній скарзі доводи про порушення судами ст. 213 ЦПК України, а саме невстановлення дати нарахування процентної ставки, а також щодо обов'язковості наявності ліцензії на здійснення валютних операцій; неможливість стягнення коштів із поручителя; порушення ст. ст. 256, 267 ЦК України є безпідставними, не впливають на правильність висновків судів по суті вирішеного спору, крім того, вказаними підставами не обґрунтовувалися заперечення проти позову, тому ці обставини не досліджувалися судом.

Зокрема, згідно з матеріалами справи відповідачами в суді першої інстанції не заявлялося клопотання про застосування строку позовної давності, тому доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.

Доводи касаційної скарги щодо ліцензії на здійснення валютних операцій були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - відхилити.

Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак