Провадження № 22-ц/780/2205/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 21.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

21 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Олійника В.І., Сушко Л.П.,

та секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_7, про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2009 року він придбав у ОСОБА_2 житловий будинок із надвірними спорудами, що розташовані по вул. Волошковій, 63 у с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинський району, Київської області, однак вказує, що ОСОБА_2 своїх зобовязань по вказаному договору не виконала, проданий нею будинок не звільнила, ключі від нього не передала, всіх прописаних в будинку осіб з реєстраційного обліку не зняла.

У листопаді 2015 року він дізнався, що у серпні 2014 року право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 на підставі копії рішення Апеляційного суду Київської області від 13 серпня 2014 року, яке цим судом не ухвалювалося та у подальшому 06 жовтня 2015 року ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 спірне домоволодіння за договором купівлі-продажу.

Крім того, згодом він зясував, що спірний житловий будинок, на який судом було накладено арешт, а також земельна ділянка площею 0,1 га, що розташована за цією ж адресою, були ОСОБА_2 відчужені ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 грудня 2015 року.

У подальшому, 10 березня 2016 року на підставі копії рішення Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2016 року за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на ці домоволодіння та земельну ділянку.

Вказує, що з відповіді Апеляційного суду Київської області дізнався, що таке рішення цим судом не ухвалювалося і справа з такими позовними вимогами не розглядалася, тому вважає, що ОСОБА_6 неправомірним шляхом на підставі неіснуючого судового рішення зареєстрував за собою право власності на належні позивачу житловий будинок та земельну ділянку.

Вважає, що укладені між відповідачами договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є нікчемними в силу ст. 228, 658 ЦК України, оскільки вони спрямовані на порушення його права власності та злочинне заволодіння його будинком.

Крім того, на його думку, реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_4, повторна реєстрація права власності за ОСОБА_2, реєстрація права власності на майно за ОСОБА_8 та за ОСОБА_6 підлягають скасуванню, оскільки вчинені незаконно та порушують його майнові права.

У свою чергу, ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного будинку, укладеного 30 грудня 2009 року між нею та ОСОБА_3, посилаючись на те, що спірний договір носить характер фіктивності, оскільки на її думку, ОСОБА_3 не передавались грошові кошти, обумовлені договором, не оглядався будинок візуально, не вчинялись дії щодо реєстрації права власності в БТІ та жодних дій, направлених на реальний вступ у право володіння зазначеним будинком (покупець не зареєструвався за адресою знаходження даного обєкту, не переоформив договори на постачання води, газу, обслуговування будинку, не сплачував комунальні та інші обовязкові платежі по утриманню будинку, не звертався до покупця з пропозицією/вимогою виконати зазначений договір, передати ключі від будинку та виселитись з нього).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року у задоволенні первісного та зустрічних позовів відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких: ОСОБА_3 просить його скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити та у задоволенні зустрічного позову відмовити, а ОСОБА_2 просить рішення місцевого суду змінити, задовольнити зустрічний позов, а у решті це рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 обрав неправильний спосіб захисту свого порушеного права, тому первісний позов не підлягає задоволенню, як і зустрічний позов ОСОБА_2, в обґрунтування якого не було надано належних і допустимих доказів.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 15 лютого 2008 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_9 за реєстровим номером 939 ОСОБА_2 придбала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться з адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Волошкова, буд. 63.

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за номером 2650, 30 грудня 2009 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 вищезазначений житловий будинок, зареєструвавши в подальшому даний правочин в Державному реєстрі правочинів за № 3789541, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів від 30 грудня 2009 року № 8153651.

Згідно п. 4 вищезазначеного договору купівлі-продажу продаж будинку вчинено за 1 195 500 грн. 00 коп., які ОСОБА_2 одержала особисто від позивача готівкою в повному розмірі до моменту підписання договору.

Відповідно до умови п. 13 договору купівлі-продажу будинку, сторони підтвердили, що даний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, відповідає справжній волі, вчинений без будь-яких погроз, фізичного та психологічного тиску, не приховує іншого правочину, не укладається під впливом тяжкої для будь-якої зі сторін обставини, у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу будинку.

Пунктом 14 договору купівлі-продажу сторони зазначили, що укладений ними договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину.

Згідно умови п. 8 договору купівлі-продажу будинку, продавець ОСОБА_2 зобов'язалася звільнити проданий нею будинок з членами її сімї, виписати (зняти з реєстраційного обліку) усіх приписаних там осіб, вилучити ключі від відчужуваного будинку в осіб, які їх мали, передати будинок з його приналежностями та документами (технічний паспорт на будинок, будинкову книгу, квитанції про сплату комунальних послуг тощо) не пізніше 14 січня 2010 року, а покупець дає згоду на звільнення будинку та на проживання продавця з членами сім'ї у зазначеному будинку до цього терміну.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 15 лютого 2008 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_9 за реєстровим номером 939, ОСОБА_2 придбала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться з адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Волошкова, буд. 63.

На підставі договору купівлі-продажу № 2650 від 30 грудня 2009 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 вищезазначений житловий будинок, зареєструвавши в подальшому даний правочин в Державному реєстрі правочинів за № 3789541, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів від 30 грудня 2009 року за № 8153651.

06 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_7 за реєстровим номером та було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на спірний будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за 0№ 45148579.

Крім того, того 06 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений і договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за тією ж адресою.

Пунктом 3 вищезазначених договорів купівлі-продажу зазначено, що будинок та земельна ділянка для його обслуговування належали ОСОБА_4 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 13 серпня 2014 року у справі № 22-ц/401/2014.

У подальшому ОСОБА_2 відчужила спірний будинок та земельну ділянку ОСОБА_5 на підставі відповідних договорів купівлі-продажу.

10 березня 2016 року на підставі копії рішення Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2016 року у справі № 369/10931/16-ц ОСОБА_6 зареєстрував за собою право власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку.

Проте, як вбачається із листа Апеляційного суду Київської області, згідно бази даних автоматизованої системи суду КП «Д-3» станом на 29 квітня 2016 року до суду не надходила, не реєструвалась та не розглядалась цивільна справа № 369/10931/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Волошкова, будинок 63, а також, що апеляційним судом не ухвалювалось будь-якого судового рішення 19 лютого 2016 року у справі № 369/10931/16-ц (а.с.13-16).

Таким чином, за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на спірне майно на підставі копій судових рішень, які в встановленому законом порядку не ухвалювалися зазначеним в них судом.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У відповідності до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно із ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, позивач, будучи володільцем спірного майна на підставі нотаріально посвідченого договору, з володіння якого майно вибуло не з його волі, має право захисту порушеного права на рівні з власником відповідно до вимог ст. 396 ЦК України.

Згідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочинами, що порушують публічний порядок є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем.

Ч.1 та ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У відповідності до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1141 від 26 жовтня 2011 року, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року, яка набрала в законної сили було скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28672647 та №28672645 від 11 березня 2016 року щодо реєстрації спірних земельної ділянки та будинку за ОСОБА_6 на підставі копії рішення Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2016 року (т. 3, а. с. 72в-72к).

Вищевказаною постановою також встановлено, що судове рішення у справі № 369/10931/16-ц від 19 лютого 2016 року, на підставі якого ОСОБА_6 зареєстрував своє право власності на спірне майно, Апеляційним судом Київської області не ухвалювалося.

Таким чином, оцінюючі у сукупності зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 за відплатним договором спірний житловий будинок і таким чином набув права власності на нього відповідно до ст. 334 ЦК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, а подальше вибуття цього майна із володіння ОСОБА_3 відбулося не з його волі іншим шляхом на підставі неіснуючого судового рішення, яке у встановленому Законом порядку не ухвалювалося, а тому і подальше його відчуження іншим особам на підставі зазначених вище правочинів, зокрема і ОСОБА_5, також слід вважається таким, що відбулося із порушенням вимог Закону та майнових прав позивача.

Враховуючи вищевикладене та положення ч.1 ст. 377 ЦК України, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника, колегія суддів вважає, що майнові права позивача, як володільця спірних житлового будинку та земельної ділянки, які вибули з його володіння не з його волі підлягають захисту нарівні з правами власника відповідно до ст. 396 ЦК України, шляхом витребування у ОСОБА_6 на його користь цього нерухомого майна з підстав, передбачених ст. ст.387, 388 ЦК України.

Разом з тим, позовні вимоги про визнання факту набуття ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі підроблених судових рішень права власності на спірне майно неправомірним, встановлення факту нікчемності та визнання недійсними укладених між сторонами правочинів про відчуження цього майна, скасування державної реєстрації про право власності за ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на нього, а також визнання за ОСОБА_3 права власності на спірне майно, на думку колегії суддів, задоволенню не підлягають, оскільки Закон передбачає необхідність лише витребування спірного майна у останнього зареєстрованого власника, яке вибуло з володіння власника незаконним шляхом, та не потребує скасування правочинів і державної реєстрації права власності за особами, у власності яких це майно уже не перебуває, так як і не потребує повторного визнання за позивачем права власності на спірний будинок, оскільки правочин, за яким позивач набув це право ніким не скасований.

Проте, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_2 дійсно не надала жодних належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, через що підстави для задоволення її позову відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 частково заслуговують на увагу, через що рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про витребування спірного нерухомого майна із чужого незаконного володіння необхідно скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, а у іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про витребування спірного нерухомого майна із чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Витребувати у ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:019:0040, що розташовані по вул. Волошковій, 63, у с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району, Київської області.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 3200 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: