Справа № 466/4424/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/2817/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3, позивача - ОСОБА_4, представника позивача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, в якому просив ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на його користь витрати по оплаті судового збору.

В обгрунтування своїх вимог зазначав про те, що 02 березня 2002 року між ним та ОСОБА_6 був укладений шлюб, зареєстрований в Корничівській сільській раді Самбірського району Львівської області. З моменту одруження вони спільно проживали в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 за якою він зареєстрований з 15 квітня 2003 року і по теперішній час, вели спільне господарство. Будь-якого іншого житла у нього немає. 16 лютого 2015 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб між ними було розірвано.

15 січня 2008 року його дружині було подаровано 2/3 частки будинку, в якому вони проживають, а власником 1/3 частки цього будинку вона була ще з 04 лютого 1997 року. Станом на момент дарування, тобто 15 січня 2008 року, вищевказаний житловий будинок з шлакоблоку, розташований на земельній ділянці площею 1376,8 кв.м., в цілому складався з двох кімнат житловою площею 31,2кв.м. та кухні, загальна площа будинку становила, 46,2кв.м. До будинку відноситься комора в підвалі площею 10,0кв.м. та цегляний сарай. В 2008 році, тобто під час шлюбу, ним проведено часткову реконструкцію сараю, який він переобладнав під літню кухню. В 2012 році ним проведено капітальну реконструкцію їхнього будинку за адресою: АДРЕСА_1 в тому числі, він за власні кошти здійснив перепланування горища, в результаті якого, він обладнав на другому поверсі три житлові кімнати та коридор, загальною площею 46,2 кв.м.

Внаслідок вказаних вартісних, трудоємких та тривалих робіт, вартість будинку та сараю (теперішньої літньої кухні) суттєво збільшилась, що дає підставу стверджувати, що вказаний будинок та сарай підлягає визнанню майном, спільно набутим ним та колишньою дружиною ОСОБА_6 за період шлюбу.

Спочатку відповідач дозволяла йому ночувати в будинку, однак з січня 2016 року не впускає його до будинку. З приводу того, що йому чиняться перешкоди в користуванні житлом він звертався до ЛКП, однак там йому порекомендували звернутись із позовом до суду.

Він, як колишній член сім»ї власника житлового будинку, має право на користування таким, тому на підставі вимог ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України просить суд ухвалити рішення, яким зобов»язати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме житловим АДРЕСА_1

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року оскаржила відповідач ОСОБА_6.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення ухвалене при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, обставин, на які посилався позивач, та що мали значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими - недоведені, висновки суду обставинам справи не відповідають. При цьому судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Звертає увагу, що між апелянтом та позивачем відсутні сімейні правовідносини, право власності на частку в будинку по АДРЕСА_1 позивачем не підтверджено жодним юридично значимим документом, що позбавляє позивача вимагати усунень перешкод в здійсненні ним права власності.

Просить рішення Шевченківського районного суду від 20 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 відмовити повністю. Стягнути сплачений судовий збір з позивача на користь апелянта.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Судом встановлено, що 02 березня 2002 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_6 було укладено шлюб, який був зареєстрований в Корничівській сільській раді Самбірського району Львівської області.

16 лютого 2015 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було розірвано. Позивач ОСОБА_4 з моменту одруження і по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 а.

Відповідач ОСОБА_6, згідно договору дарування 2/3 частини одноквартирного будинку від 15.01.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Бігальською М.-М.Ю. за №1-59 та свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на будинок від 04 лютого 1997 року є власником будинку АДРЕСА_1 (а.с.16,19).

З довідки №4568 з місця проживання про склад сім'ї і прописки, яка видана ЛКП «Північне - 411» від 16.01.2017 року вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11 Позивач ОСОБА_4 зареєстрований за вказаною адресою з 15 квітня 2003 року.

У провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилася цивільна справа №466/10739/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа Шевченківський відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

11 квітня 2016 року було прийнято рішення, яким в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третьої особи - Шевченківського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання ОСОБА_4 втратившим право на користування житловими приміщеннями будинку АДРЕСА_1

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2016 року було залишено без змін.

Згідно з копії свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на квартиру (будинок) від 04 лютого 1997 року вбачається, що загальна площа будинку АДРЕСА_1

З копії договору дарування 2/3 частин одноквартирного будинку від 25 грудня 2007 року вбачається, що одноквартирний будинок АДРЕСА_1 складається з двох кімнат житловою площею 31,2 кв.м. та кухні, загальна площа будинку становить 46,2 кв.м. До будинку відноситься комора в підвалі площею 10,0 кв.м. До будинку належить цегляний сарай (а.с.19).

На даний час у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, з участю третьої особи ОСОБА_12 про визнання права власності на майно, набуте за час перебування у шлюбі та покладення обов'язку з повернення одної другої частини боргу.

У судовому засіданні в суді першої інстанції позивач ОСОБА_4 пояснив, що після розлучення його дружина ОСОБА_6 умисно створювала йому перешкоди, щоб він не міг потрапити у приміщення будинку, зокрема, поміняла замки у вхідних дверях та не впускала його в будинок, він змушений був ночувати у літній кухні та у друзів.

Він неодноразово викликав працівників поліції. На початку січня 2016 року відповідач ОСОБА_6 відмовилася його пускати в будинок і в літню кухню, тому він змушений ночувати в кабіні автомобіля, оскільки в нього немає іншого житла.

З пориводу цього ін. Звертався із заявою до ЛКП «Північне-411», де йому порекомендували звернутись із позовом у суд (а.с.6).

Аналогічні пояснення позивач дав і в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до приписів статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

У відповідності до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Положеннями ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З врахуванням роз'яснень, наданих у п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 є підставними та такими, що підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 рокувідсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М. Ніткевич А.В.