Провадження № 2/760/55/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Хілюк О.І.

представника позивача- ОСОБА_5

представника відповідача- ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя , суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить розділити майно подружжя: квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення з №1 по №7, групи приміщень №513 - салон краси (в літері А), загальною площею 176,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 шляхом визнання права власності за нею та відповідачем по ? частині даного майна.

Посилається в позові на те, що з 27 листопада 1999 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року.

Між ними, як подружжям, був укладений Договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М.О.

Після розірвання шлюбу їй стало відомо, що відповідачем за їх спільні кошти, як подружжя, було придбано майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 80,5 кв.м., та нежитлове приміщення з №1 по №17, групи приміщень №513-салон краси (в літері А), загальною площею 176,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2.

Дане майно не було включено у Договір про поділ майна подружжя, що порушує її права.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Посилається на те, що 22 березня 2010 року відповідачем було набуто право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1.

15 грудня 2015 року між сторонами був укладений договір про поділ спільного майна подружжя, до якого не було включено спірну квартиру, оскільки сторони досягли домовленості не включати її в розподіл та подарувати її їхній спільній неповнолітній доньці ОСОБА_4.

Протягом 2016 року відповідачем було здійснено низку заходів, спрямованих на укладення договору дарування квартири доньці.

Вказує, що позивачці було відомо про наявність квартири, крім того, між сторонами існувала домовленість щодо подальшого її відчуження на користь доньки.

Зазначає також, що право власності на нежитлове приміщення було набуто відповідачем 09 вересня 2016 року, а шлюб між сторонами було розірвано 07 грудня 2015 року, тобто право власності на нежитлові приміщення було набуто уже після розірвання шлюбу.

Враховуючи зазначене, вважає, що нежитлове приміщення не є спільною сумісною власністю подружжя, а є виключно об'єктом права приватної власності відповідача і розподілу не підлягає.

З урахуванням цього, просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 цього кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 70 кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що сторони з 27 листопада 1999 року перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Солом'янського райсуду від 07 грудня 2015 року.

15 грудня 2015 року між сторонами був укладений та нотаріально посвідчений Договір про поділ майна подружжя.

Встановлено, що за час перебування в шлюбі на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчий орган Київської міської ради /Київська міська державна адміністрація/ № 221-С/КІ від 24 лютого 2010 року відповідач на підставі Свідоцтва про право власності від 22 березня 2016 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 серпня 2016 року, набув у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 80,5 кв.м.

/ а.с. 4 - 9 /

Крім того, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 10 січня 2017 року та наданої до суду представником відповідача, 09 вересня 2016 року відповідачем було зареєстровано право власності на нежилі приміщення з №1 по №7, групи приміщень №513 - салон краси (в літері А), загальною площею 176,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

/ а.с.12; 49 /

Дане майно не було предметом домовленості сторін, викладеної в Договорі про поділ майна подружжя.

Право спільної сумісної власності на спірну квартиру сторін, як подружжя, представник відповідача в судовому засіданні не оспорював.

Посилаючись на те, що право власності відповідачем на нежитлові приміщення набуто після розірвання шлюбу, представник відповідача вважає, що воно не може бути предметом розподілу як майно подружжя.

В той же час, з наданих витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 30 жовтня 2015 року дані приміщення на підставі Договору іпотеки від 30 жовтня 2015 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, укладеного між відповідачем та ПАТ «ФІДОБАНК», уже були передані банку в іпотеку.

Дана інформація свідчить про те, що дані приміщення були придбані під час перебування сторін у шлюбі.

/ а.с. 12 /

Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Сторони в судовому засіданні не заперечували, що будь-яких інших домовленостей про користування майном між подружжям не було.

З даної норми закону випливає, що сторони володіли вказаним майном на праві власності в рівних частках.

За таких обставин та з врахуванням викладеного вище, майно, набуте під час шлюбу та не охоплене укладеним між сторонами Договором, підлягає розподілу.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача в судовому засіданні щодо відсутності правових підстав для визнання за позивачкою права власності на нежитлові приміщення як майна подружжя, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст.57, ч.1 ст.58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Звертаючись до суду, представником позивача надано як доказ в обгрунтування пред»явленого позову та придбання спірного майна в шлюбі Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому в судовому засіданні представник позивач пояснив, що правовстановлюючі документи на дане майно у позивачки відсутні.

Така ж довідка надана представником відповідача в обгрунтування часу набуття у власність нежитлових приміщень.

Надати правовстановлюючі документи на спірне майно, яке є предметом спору сторін, представник відповідача також відмовився.

При цьому подав до суду письмові обгрунтування з цього приводу щодо порядку, підстав та стадії витребування доказів, посилаючись при цьому на строки та стадії подачі клопотань про витребування доказів у цивільному процесі та відсутність такого права у представника позивача після початку розгляду справи по суті та, відповідно, постановлення такої ухвали судом.

В свою чергу, звертаючи увагу суду на ці обставини, доказів, які б спростовували твердження представника позивача щодо належності спірного майна сторонам на праві спільної сумісної власності як подружжю, також не надав.

Враховуючи ці обставини та викладене вище, суд при вирішенні спору виходить з наявних у справі доказів та приходить до висновку про задоволення вимог позивачки.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з цих обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір у розмірі 6 890, 00 гр.

Керуючись ст. ст. 60 ч.1, 63, 68-69,ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 СК України, ст. ст. 3,4,10, 11,57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину нежитлового приміщення з №1 по №17, групи приміщень №513-салон краси / в літері А /, загальною площею 176, 3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 та ? частину нежитлового приміщення з №1 по №17, групи приміщень №513-салон краси / в літері А /, загальною площею 176, 3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 6 890, 00 гр. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя :