УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи: Скадовська районна державна адміністрація Херсонської області, Служба у справах дітей Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_9 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 13 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 7 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому, на підставі ст. 164 СК України, просила суд позбавити ОСОБА_8 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позов мотивовано тим, що позивач є опікуном малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батьками малолітньої ОСОБА_7 є ОСОБА_10, яка рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 17 квітня 2014 року позбавлена батьківських прав, та ОСОБА_8. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, зокрема, за весь час перебування дитини під опікою, батьківської турботи до неї не проявляє, не цікавився її фізичним та духовним розвитком, з донькою не спілкується, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Крім того, ОСОБА_8 зловживає наркотичним речовинами та неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі, за злочини пов'язані з незаконним обігом наркотичних засобів. Під час перебування у слідчо-виправній колонії, відповідач проходив лікування відкритої форми туберкульозу легень. З червня 2014 року дитина перебуває в сім'ї позивача та знаходиться у задовільному фізичному, психологічному та моральному стані, а відповідач ніякого зв'язку з дитиною не підтримує, ухиляється від виконання батьківських обов'язків, у зв'язку із чим, позивач, на підставі ст. 164 СК України, просила суд позбавити його батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_7.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 13 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 7 липня 2016 року, позов задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_8 відносно його малолітньої дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Представник відповідача, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_8, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно доньки, не проявляє батьківської турботи та любові, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, не спілкується з дитиною та не проявляє інтересу до неї, не створює умов для її проживання й не сплачує присуджені судом аліменти на її утримання. Крім того, має небезпечне для оточуючих захворювання та страждає наркоманією, у зв'язку із чим перебував на обліку з приводу зловживання наркотичних засобів, за що неодноразово був засуджений за вчинення злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2" вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_8 та ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про народження, актовий запис № 20 від 20 серпня 2012 року (а,с. 8).

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 17 квітня 2014 року, ОСОБА_10 позбавлена батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_7 (а.с. 10-11).

Вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 5 грудня 2012 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України (незаконний збут наркотичного засобу, вчинений повторно), ч. 2 ст. 309 КК України (незаконне зберігання наркотичних засобів без мети збуту особою, яка раніше вчинила один із злочинів, передбачених ст.ст. 307, 309, 310, 317 КК України) до остаточного покарання, з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК України, у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі з конфіскацією Ѕ частини належного йому майна. Міру запобіжного заходу у виді підписка про невиїзд залишено без змін до вступу вироку в законну силу. У вироку вказано про перебування на час розгляду кримінальної справи ОСОБА_8 на обліку у лікаря нарколога з діагнозом опійна наркоманія, що враховано судом при призначенні покарання (а.с. 12-15).

24 лютого 2016 року ОСОБА_8 достроково звільнений від відбування покарання (а.с.103). Відносно нього встановлений адміністративний нагляд.

Судом під час розгляду кримінальної справи встановлено, що ОСОБА_8 перебуває на обліку у лікаря - нарколога з діагнозом опійна наркоманія.

Відповідно до довідки від 28 серпня 2014 року, відповідач був знятий з обліку лише з підстав перебування у місцях позбавлення волі.

Згідно довідки Скадовської центральної районної лікарні від 21 березня 2016 року, ОСОБА_8 має діагноз - розлад психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів. Сидром залежності.

З довідки Снігурівської виправної колонії №5 в Миколаївській області вбачається, що під час відбування кримінального покарання ОСОБА_8 проходив лікування з приводу наявного у нього туберкульозу легень, а саме з серпня 2013 року по липень 2014 року знаходився на лікування у спеціалізованій туберкульозній лікарні з діагнозом - інший туберкульоз верхніх часток легень (вогнищевий). В результаті лікування, консультативною комісією встановлено діагноз - великі залишкові зміни туберкульозу верхніх часток легень у вигляді щільних вогнищ.

Після звільнення від відбування покарання, у березні 2016 року відповідач звертався до Скадовської районної державної адміністрації з заявою про встановлення побачень з донькою ОСОБА_7.

З пояснень представника Служби у справах дітей Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області судом було встановлено, що фактично після подання заяви відповідачем не вчинялися дії, які б були спрямовані на встановлення з дитиною спілкування, налагодження взаємовідносин, а за місцем проживання не створено умов для належного виховання та розвитку дитини, забезпечення її нагальних життєвих потреб.

Відповідач ОСОБА_8 не має власного житла та перебуває на обліку у Центрі зайнятості населення, як безробітний.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 11 лютого 2015 року, із ОСОБА_8 стягнуто аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку, починаючи з 13 лютого 2014 року, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Вказане рішення суду відповідачем не виконується, ОСОБА_8 не заперечував в ході розгляду справи, що аліменти не сплачує, будь-якої іншої допомоги щодо утримання дитини не надає.

Доводи відповідача про те, що він був позбавлений можливості спілкуватися з дитиною, з посиланням на відбування ним покарання у вигляді позбавлення волі вбачаються необґрунтованими, оскільки відбування покарання не звільняє від обов'язку дбати про свою дитину та приймати участь у її вихованні. Крім того, після відбування покарання відповідач також ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про доньку, не бере участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні, не виявляє до неї батьківської турботи та уваги, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, не вчиняє дій спрямованих на спілкування з дитиною, а отже ухиляється від виконання своїх обов'язків, що за приписами п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Встановленні судами попередніх інстанцій обставини та зібрані у справі докази спростовують доводи відповідача щодо бажання, як батька до належного виховання дитини, а нерегулярне надання коштів на дитину, розмір яких не відповідає потребам дитини, було обумовлене виконанням судового рішення про стягнення аліментів.

З урахуванням встановлених фактів і обставини справи, те, що відповідач має небезпечне для оточуючих захворювання, перебуває на обліку у лікаря нарколога з відповідним діагнозом, неодноразово засуджений, в тому числі за злочини у сфері обігу наркотичних засобів, ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання доньки, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться освітою, станом здоров'я, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції обґрунтовано врахував вік та стать дитини, перебування її в сім'ї опікуна майже два роки, а також ті обставини, що зміна звичних умов життя і розрив її з повноцінною родиною, з людьми, яких вона вважає своїми рідними батьками і які в свою чергу також щиро люблять її як свою рідну доньку й мають намір її удочерити, а також зі звичним для неї соціальним оточенням призведе до істотного психотравмуючого ефекту на дитину та до негативних наслідків, які вкрай погано позначаться на її розвитку, стані здоров'я та подальшому світосприйнятті.

З огляду на встановлені в сукупності обставини, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що саме таке рішення суду найкращим чином відповідає інтересам дитини, зростання її в повноцінній родині, в атмосфері любові, розуміння, моральної та матеріальної забезпеченості, наділення необхідною турботою та увагою.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції правильно застосував правові норми.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи, наведені в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів без змін.

При цьому, колегія суддів зауважує, що за наявності підстав у майбутньому, відповідач, відповідно до ст.169 СК України має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 13 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 7 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
Є.П. Євграфова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська