АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/49/17 22-ц/774/923/К/17
Справа № 184/49/17 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/923/К/17 суддя Томаш В.І.
Категорія № 46 (IV) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Борщ А.А.,

за участі: відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання особи, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2, виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням для зняття з реєстрації місця проживання особи в обґрунтування якого зазначила, що вонаперебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 10.09.1977 року і по 16.07.2003 року. Від цього шлюбу у сторін є двоє повнолітніх дітей: син ОСОБА_4, 1978 року народження та син ОСОБА_5, 1981 року народження.

В 1987 році сім'я сторін у складі чотирьох чоловік отримала квартиру АДРЕСА_1, яка до сих пір належить до державного житлового фонду. Шлюб між нею з відповідачем виявився невдалим внаслідок його зловживання спиртними напоями. Після розірвання шлюбу відповідач спочатку залишався проживати в квартирі, але своїх обов'язків як наймач по утриманню житла він не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість. Через деякій час позивачка дізналася, що у відповідача є інша жінка, з якою він вирішив проживати однією сім'єю за місцем її проживання в її житловому будинку. Після чого відповідач забрав з їхньої квартири усі свої особисті речі, документи та переїхав на інше постійне місце проживання до іншої жінки на адресу: АДРЕСА_2, в її житловий будинок, в якому вони разом проживають до сих пір. З тих пір відповідач в їхній квартирі не проживає, нею для проживання не користується і ніяких особистих речей його у квартирі не залишилося. І протягом усіх цих років, тобто вже більше 10 років він не ніс і зараз не несе ніяких витрат по утриманню житла.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 з січня 2005 року для зняття його з реєстрації в зазначеному житловому приміщенні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що в спірній квартирі він не проживає з тих причин, що позивач чинить йому перешкоди в можливості проживати в квартирі, зауважує на тому, що надавав кошти на оплату комунальних послуг, а в 2014 році намагався в черговий раз вселитися до спірної квартири, проте марно.

Крім того вказує на те, що не мав наміру покидати спірну квартиру, проте був змушений це зробити і неодноразово наполягав на її приватизації із подальшим розподілом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є колишнім чоловіком ОСОБА_3 та наймачем квартири АДРЕСА_1. Позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 10.09.1977 року і по 16.07.2003 року. Від цього шлюбу у сторін є двоє повнолітніх дітей: син ОСОБА_4, 1978 року народження та син ОСОБА_5, 1981 року народження.

Спірна квартира до сих пір належить до державного житлового фонду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач будучи членом сім'ї власника житла, не проживає у спірній квартирі протягом більше року без поважних причин.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, виходячи зі змісту вищевказаних норм, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що відповідач довів поважність причин свого не проживання в спірній квартирі, та судом першої інстанції при вирішенні спору по суті помилково не враховано доводів і заперечень відповідача по справі, який посилався на те, що спірній квартирі він не проживає з тих причин, що позивач чинить йому перешкоди в можливості проживати в квартирі, іншого житла не має, бажає приватизувати спірну квартиру.

Зокрема, судом не встановлено підстав вибуття відповідача із займаного житлового приміщення.

Встановивши зазначені обставини, колегія суддів приходить висновку про поважність причин не проживання відповідача у спірному житлі, й відсутність у зв'язку з цим підстав для визнання його такими, що втратив право користування спірним житлом

Таким чином, суд першої інстанції, помилково прийшов до висновку про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідач з поважних причин не проживає у спірній квартирі і не має іншого житла.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3,4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_2, третя особа - виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання особи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: