№ 201/8833/16 - ц
провадження 2/201/ 243/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про зобовязання виплати ? частину депозитних вкладів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 червня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобовязання виплати ? частину депозитних вкладів, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилається на те, що 14 квітня 2016 року Горностаївським районним судом Херсонської області було винесене рішення за його позовом до третьої особи ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, відповідно до цього рішення спільними їх коштами є кошти, що знаходяться на депозитних рахунках, оформлених в ПАТ КБ «ПриватБанк» на імя ОСОБА_2, бувшої дружини, ? частина коштів на цих вкладах належить саме йому. З колишньою дружиною домовитися про видачу йому вказаних коштів він не зміг і звернувся до відповідача з питанням видачі йому вказаних коштів за рішенням цього суду. Банк спочатку відмовив через наявність заборони суду на вказані рахунки через розгляд судом справи про поділ майна, а після розгляду справи і знаття вказаного арешту ці кошти в банку повністю зняла з рахунків бувша дружина і не повертає йому його ? частину. Він вважає вказане неправомірним з боку відповідача, звернувся до банку з питанням про вказане та повернення йому його грошей за вказаними вкладами з урахуванням залишку коштів на них, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Неодноразові звернення до відповідача ні до чого не призвели. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдана матеріальна шкода та просив зобовязати відповідача повернути йому вказану ? частину цих вкладів, що відкриті були на імя бувшої дружини згідно його розрахунку з урахуванням залишку коштів на цих рахунках, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що ними, зі слів позивача і позову, було укладено з третьою особою два договори банківського вкладу, строк дії яких начебто закінчився. Але дійсно вказані кошти, що знаходяться на депозитних рахунках, оформлених в ПАТ КБ «ПриватБанк» на імя ОСОБА_2, бувшої дружини позивача належать саме їй. З колишньою дружиною домовитися про видачу йому вказаних коштів позивач не зміг і звернувся до відповідача з питанням видачі йому вказаних коштів за рішенням цього суду. Банк спочатку відмовив через наявність заборони суду на вказані рахунки через розгляд судом справи про поділ майна, а після розгляду справи і знаття вказаного арешту ці кошти в банку були видані на прохання власника рахунків. Тому вони проти стягнення з них коштів заперечують, оскільки зробити це вони не мають можливості, це на даний час неможливо, оскільки вказаних кошті в банку немає, це буде порушенням закону і неможливо буде виконати рішення суду. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила; вказаним, на думку суду, позовні вимоги фактично не визнала, заперечувала проти них і не заперечувала проти розгляду справи без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої осби відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» виплатити йому ? частину вкладу за договорами № SAMDNWFD001 від 24 жовтня 2015 року та № SAMDNWFD201 від 28 листопада 2015 року, укладеними між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2. По цим договорам в банку були відкриті відповідні рахунки. Договори укладено і вони виконувалися.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на рішення Горностаївського районного суду Херсонської області від 14 квітня 2016 року, звернення до банку з вимогою виплати коштів за рішенням суду та відмову ПАТ КБ «ПриавтБанк» від 13 травня 2016 року у виконанні заяви про виплату коштів: 14 квітня 2016 року Горностаївським районним судом Херсонської області було винесене рішення за його позовом до третьої особи ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, відповідно до цього рішення спільними їх коштами є кошти, що знаходяться на вказаних депозитних рахунках, оформлених в ПАТ КБ «ПриватБанк» на імя ОСОБА_2, бувшої дружини, ? частина коштів на цих вкладах, на думку позивача, належить саме йому. З колишньою дружиною домовитися про видачу йому вказаних коштів він не зміг і звернувся до відповідача з питанням видачі йому вказаних коштів за рішенням цього суду. Банк спочатку відмовив через наявність заборони суду на вказані рахунки через розгляд судом справи про поділ майна, а після розгляду справи і знаття вказаного арешту ці кошти в банку повністю зняла з рахунків бувша дружина і не повертає йому його ? частину.

Позивача вважає вказане неправомірним з боку відповідача, звернувся до банку з питанням про вказане та повернення йому його грошей за вказаними вкладами з урахуванням залишку коштів на них, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Неодноразові звернення до відповідача ні до чого не призвели. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу, на його думку, фактично завдана матеріальна шкода, відповідач порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до умов договору сторін відповідач зобов'язується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок.

Згідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями глави 72 ЦК України.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. З ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно з ст. 1071 ЦК України, яка регулює порядок списання коштів з рахунку клієнта, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

За приписами ст. 21.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (п. 1.35 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Судом зясовано, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою щодо виплати йому грошових коштів саме відповідно до рішення Горностаївського районного суду Херсонської області від 14 квітня 2016 року. Але після набрання законної сили рішенням суду позивач звернувся до виконавчої служби і там у задоволенні вимоги щодо виплати коштів ОСОБА_1 було відмовлено з тих підстав, що відповідно до постанови Державної виконавчої служби Горностаївського районного управління юстиції від 11 квітня 2016 року на виконання ухвали Горностаївського районного суду від 08 квітня 2016 року накладено арешт на грошові кошти, розміщені на спірних рахунках. Тобто не виплата коштів позивачу відбулася не з вини банку, відповідача, а через інші законні підстави арешт суду на вказані кошти і цей арешт на той час судом знятий не був.

Стаття 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду. Зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту відповідно до ч. 1 цієї статті. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми.

Відповідно до Інструкції НБУ № 22 - зняття арешту з грошових коштів банк здійснює за постановою державного виконавця, прийнятою відповідно до законодавства, або за постановою слідчого, коли під час проведення досудового слідства в застосуванні цього заходу відпаде необхідність, а також за рішенням суду, яке надійшло в банк безпосередньо від суду.

Слід зазначити, що на дату звернення позивача до банку з вимогою про виконання рішення суду та виплату грошових коштів, ухвала про скасування заходів забезпечення позову для виконання до банку не надходила, а отже ПАТ КБ «ПриватБанк» мав обґрунтовані підстави відмовити в будь-яких видаткових операціях по рахунку, зокрема, щодо перерахування коштів на підставі рішення суду.

Згідно п. 3.3 Постанови № 516 від 03 грудня 2003 року «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами» за договором банківського вкладу (депозиту) на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину та нараховані проценти на першу вимогу вкладника. Пункт 10.13. Інструкції НБУ № 492 від 12 листопада 2003 року - видаткові операції за вкладними (депозитними) рахунками фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника рахунку або за його дорученням на підставі довіреності, засвідченої нотаріально, а у випадках, визначених законодавством України - іншими уповноваженими на це особами.

Заходи забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів було знято відповідно до ухвали Горностаївського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2016 року. 29 липня 2016 року ОСОБА_2, як вкладник за спірними договорами, звернулась до банку з вимогою про видачу коштів.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. З урахуванням викладеного, 29 липня 2016 грошові кошти з рахунку № 2630 **** **** 4462 у сумі 1798.78 доларів США було виплачено на вимогу вкладника. Крім того, 25 жовтня 2016 року на вимогу ОСОБА_2 було виплачено банком грошові кошти у сумі 55233.68 грн з рахунку 2630 **** **** 1181, який відкрито на її імя.

Тобто, порушення прав позивача з боку відповідача відсутні, а тому позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, позивач як сторона по справі, зобовязаний довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо невиконання відповідачем взятих на себе за договором зобовязань, оскільки обовязок подання доказів покладається на сторін.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» права позивача жодним чином не порушував.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача сум вкладів з залишком на рахунках.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивача в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином не доведено, що неправомірними діями відповідача, повязаними з невиконанням належним чином умов укладеного договору і закону позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про зобовязання виплати ? частину депозитних вкладів відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зобовязання виплати ? частину депозитних вкладів відмовити в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 11, 14, 15, 16, 22, 525, 526, 530, 570, 571, 627, 628, 629, 635, 657, 1058, 1066, 1068, 1071, 1073, 1074 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про зобовязання виплати ? частину депозитних вкладів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя