Справа № 751/1226/17 Провадження № 22-ц/795/1203/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Цибенко І. В. Доповідач - Вінгаль В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіВІНГАЛЬ В.М.,
суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2
при секретарі:ОСОБА_3
за участю:ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Чернігівторф» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Чернігівторф» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Чернігівторф» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 59419 грн. 63 коп. (сума визначена без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів). Стягнуто з ДП «Чернігівторф» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 2000 грн. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ДП «Чернігівторф» на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. Стягнуто з ДП «Чернігівторф» на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору 20 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий сбір в розмірі 360 грн.

В апеляційній скарзі ДП «Чернігівторф» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «Чернігівторф» на користь ОСОБА_4 59419 грн. 63 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 2000 грн. моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Заявник стверджує, що рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 01.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.06.2016 року ОСОБА_4 не було поновлено на посаді виконуючого обовязки директора ДП «Чернігівторф», тому відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно ч.3 ст.235 КЗпП України. Також заявник не погоджується з рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди зважаючи на те, що ДП «Чернігівторф» не мало ніякого відношення до прийняття та звільнення ОСОБА_4 і не мало взагалі можливості заподіяти моральну шкоду.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам відповідає рішення суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача з посади виконуючого обов'язки директора ДП «Чернігівторф» на підставі п.1 ст.41 КЗпП України були порушені його права та визнано незаконним наказ про звільнення, проте ОСОБА_4 не був поновлений на попередній посаді у звязку з чим був позбавлений права працевлаштуватись при наявності такого формулювання причин звільнення, а тому суд, керуючись ч.3 ст.235 КЗпП України, стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що звільнення позивача з посади призвело до моральних страждань у вигляді втрати ділової та професійної репутації та виходячи із засад розумності, справедливості і виваженості розмір, моральної шкоди, заявлений позивачем, зменшено судом до 2 000 грн.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом по справі встановлено, що ДП «Чернігівторф» засноване на державній власності згідно наказом Державного комітету України по вугільній промисловості від 10.02.1993 року за № 16, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.05.2007 року за №689 «Про утворення ДК «Укрторф» входить до складу ДК «Укрторф» та належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 року № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади».

Відповідно до п. 6.2 Статуту ДП «Чернігівторф» керівник підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням ДК «Укрторф».

Згідно наказу міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_6 №158-к/к від 24.10.2014 року ОСОБА_4 було призначено виконуючим обов'язки директора ДП «Чернігівторф» до укладення контракту з керівником даного підприємства в установленому порядку.

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України за підписом міністра ОСОБА_7 за №124-к/к від 25.08.2015 року, позивача було звільнено від виконання обов'язків директора ДП «Чернігівторф» відповідно до п.1 ст.41 КЗпП України.

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 01.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.06.2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України за № 214-к/к від 25 серпня 2015 року про звільнення виконуючого обовязки директора ДП «Чернігівторф» ОСОБА_4, незаконним. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Звернувшись з даним позовом до суду, ОСОБА_4 обгрунтовував вимоги тим, що 24 жовтня 2014 року його було призначено виконуючим обовязки директора ДП «Чернігівторф» та наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №124-к/к від 25 серпня 2015 року звільнено на підставі п.1 ст.41 КЗпП України. Вважаючи своє звільнення незаконним позивач 09 вересня 2015 року звернувся до Соломянського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, зазначивши третьою особою ДП «Чернігівторф», у якому просив визнати наказ про звільнення незаконним, поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2016 року, визнано позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обґрунтованими, але у їх задоволенні відмовлено, оскільки їх предявлено до неналежного відповідача. При цьому суд розяснив позивачу, що він не позбавлений права на звернення до суду з даним позовом до належного відповідача в порядку, передбаченому законом, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У мотивувальній частині рішення Соломянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено незаконність наказу про звільнення позивача із займаної посади та визнано вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обґрунтованими. Суд приймаючи до уваги межі заявлених вимог відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з тих підстав, що позов предявлено в цій частині не до тієї особи, яка має відповідати, оскільки позов предявлено до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, в той час як нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснювалася ДП «Чернігівторф» як окремою юридичною особою. Розяснено позивачу право на звернення до суду з даним позовом до належного відповідача.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суд першої інстанції, що при звільненні позивача з посади виконуючого обовязки директора ДП «Чернігівторф» на підставі п.1 ст.41 КЗпП України були порушені його права, ОСОБА_4 не був поновлений на попередній посаді, у результаті чого був позбавлений права працевлаштуватись при наявності такого формулювання причин звільнення у звязку з чим, обґрунтовано на підставі ч.3 ст.235 КЗпП України стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 серпня 2015 року по 01 червня 2016 року в сумі 59 419,63 грн.

Доводи заявника про те, що ОСОБА_4 не було поновлено на посаді виконуючого обовязки директора ДП «Чернігівторф», тому відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно ч.3 ст.235 КЗпП України є невірним тлумаченням зазначеної правової норми та спростовується вищевикладеними обставинами справи.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «Чернігівторф» на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в сумі 2 000 грн., оскільки такий висновок відповідає фактичним обставинам справи, моральним стражданням позивача у вигляді втрати ділової та професійної репутації, зазнаних звільненням з порушенням його прав та принципам виваженості, розумності та справедливості. Є безпідставними доводи заявника про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди.

За викладених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення і скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Чернігівторф» відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: