У Х В А Л А

20 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Романюка Я.М.,
Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня та 7 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про встановлення ідеальних часток будинковолодіння,

в с т а н о в и л а:

Рішенням народного суду Богунського району м. Житомира від 13 квітня 1977 року вищезазначений позов задоволено: встановлено нові розміри ідеальних частин співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 та що в їх користуванні та власності знаходяться: ОСОБА_5 - приміщення 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, сарай літера «В», дійсною вартістю 885 крб., що становить 32/100 ідеальної частини будинковолодіння; ОСОБА_6 - приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, половина сараю літера «Б», половина туалету літера «Г», дійсною вартістю 972 крб., що становить 36/100 ідеальної частиш будинковолодіння; ОСОБА_4 - приміщення 2-4, 2-5, 2-6, половина сараю літера «Б», половина туалету літера «Г», дійсною вартістю 667 крб., що становить 24/11 ідеальної частини будинковолодіння; ОСОБА_8 - приміщення 3-5, туалет літера «Д», що становить 8/100 ідеальної частини будинковолодіння, дійсною вартістю 214 крб.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 - рішення суду першої інстанції в частині встановлення ідеальних часток будинковолодіння скасовано і та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2015 року залишено без змін.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення Богунського району м. Житомира від 13 квітня 1977 року в частині визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права власності та користування приміщеннями і їх вартості.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 6 грудня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у поновленні строку на апеляційне оскарження та відмовлено у відкритті апеляційного провадження на рішення народного суду Богунського району м. Житомира від 13 квітня 1977 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено на підставі статті 337 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 6 грудня 2015 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень ухвалених у справі з передбаченої пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 105, 118, 119 ЦК УРСР та статей 316, 317, 356, 364, 367, 376 ЦК України, статей 303, 309 ЦПК України.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого, 1 червня, 30 листопада 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положенням пункту 1 та 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зміни ідеальних часток будинковолодіння, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що добудова до будинку була здійснена ОСОБА_5 без згоди учасників спільної часткової власності на будинок, зокрема ОСОБА_4

Аналогічний висновок щодо відмови в позові про зміну ідеальних часток співвласників у будинковолодінні міститься в ухвалі від 1 червня 2016 року та рішенні від 3 лютого 2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ наданих заявником для порівняння.

Надана заявником ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував судове рішення та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справ.

Відповідно до вимог частини 1 статті 354 ЦПК України сторони та інші особи, які брали участь у справі мають право подати заяву про перегляд судових рішень у цивільних справах після їх перегляду в касаційному порядку.

Однак, вищезазначене рішення першої інстанції не було предметом перегляду судів апеляційної та касаційної інстанцій в частині визнання права власності за співвласниками на конкретні приміщення будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 6 грудня 2015 року, з висновками якого погодився в своїй ухвалі від 7 листопада 2016 року суд касаційної інстанції відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення в цій частині з огляду на те, що відповідно до пункту 5 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального Кодексу» від 26 червня 2001 року № 2540-ІІІ встановлено трьохмісячний строк на оскарження судових рішень, які станом на 29 червня 2001 року набрали чинності. Зазначений строк є преклюзивним і поновленню не підлягає.

Доводи, які наведені в заяві, щодо порушення норм процесуального права, зокрема статей 303, 309 ЦПК України, не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про встановлення ідеальних часток будинковолодіння до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н.П. Лященко
Я.М. Романюк В.М. Сімоненко