Справа № 344/9828/16-ц
Провадження № 2/344/620/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про припинення (розірвання) договору піднайму, виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в серпні 2016р. в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою що підлягає виселенню з квартири АДРЕСА_1 та зобовязання Управління ДМС в області зняти її з реєстраційного обліку.

12.12.2016р. позивач до початку розгляду справи по суті змінив вимоги та просив: визнати договір піднайму на право проживання ОСОБА_5 в квартирі№18 по вул.Привокзальна,24 в м.Івано-Франківську припиненим, визнати її такою, що підлягає виселенню з квартири АДРЕСА_1, зобовязати ОСОБА_5 подати в місячний термін з часу набрання рішення суду законної сили необхідні документи в Управління міграційної служби на зняття її з реєстраційного обліку в даній квартирі.

24.05.2017р. позивач подав заяву про зміну назви позову щодо припинення договору піднайму та зняття з реєстраційного обліку.

В позові зазначено, що в порядку спадковості як спадкоємець першої черги позивач отримав у спадщину від батька ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить Свідоцтво про право на спадщини за законом від 20.05.2016р. В 2008 році батько проживаючи один в квартирі прописав у власну приватизовану квартиру ОСОБА_5, а 24.03.2014р. батько позивача помер. Після смерті батька, відповідач і надалі проживає в квартирі, на будь-які спроби нового власника квартири позивача зайти в квартиру, чинить опір, не впускає в приміщення, навіть звертаючись в міліцію із заявою про наміри ОСОБА_2 увірватись до квартири. Більше двох років позивач, маючи потребу на проживання у квартирі що отримана від батька у спадщину, позбавлений прав на володіння та користування нею, попри це квартира має наявність значних боргів за споживання відповідачем послуг, які нею і не оплачуються (більше 10-ти тисяч грн..). З врахуванням того, що відповідач була вселена як піднаймач до квартири батька позивача, керуючись ст.99 ЖК, ст.321, 322 ЦК України позивач просить задовольнити позов.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали з мотивів наведених в ньому.

Відповідач в судові засідання не зявлялася, подавши письмове заперечення, а представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Представник відповідача ОСОБА_4 вимоги позову заперечив, просив відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 в порядку спадковості, як спадкоємець першої черги, отримав у спадщину від батька ОСОБА_6 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить Свідоцтво про право на спадщини за законом від 20.05.2016р. (а.с.9-12).

24.01.2008 року батько позивача проживаючи один у власній приватизованій квартирі, зареєстрував ОСОБА_5, як стверджував позивач з метою надання допомоги (готування їжі, прибирання, тощо), і як свідчить довідка КП «ЄРЦ» в якості піднаймача (а.с.8).

24.03.2014р. ОСОБА_6 помер.

Після смерті батька, як стверджує позивач та не заперечує представник відповідача, ОСОБА_5 і надалі продовжує проживати в спірній квартирі.

На будь-які спроби нового власника квартири позивача зайти у власну квартиру, відповідач чинить опір, не впускає його в приміщення, навіть звертаючись в міліцію із заявою про наміри ОСОБА_2 увірватись до її квартири.

Натомість, заперечуючи позовні вимоги, відповідач у запереченні вказала на те, що вона з померлим ОСОБА_6 проживала однією сімєю як подружжя без реєстрації шлюбу, а отже вона є спадкоємцем четвертої черги. Позивач на її думку не допомагав батьку, ухилявся від виконання обовязку, що є підставою усунення його від права користування.

Однак, як зясовано судом, жодного рішення суду про встановлені факти ухиляння від виконання обовязку ОСОБА_2 перед своїм батьком, та усунення його від права користування, чи визнання ОСОБА_5 спадкоємцем на дану квартиру не має, судових справ щодо цього не має на розгляді в судах, проте навпаки є рішення суду про відмову у зміні черговості спадкоємства, про яке буде зазначено нижче. Тому, доводи відповідача про відсутність прав позивача на квартиру, в якій вона проживає, а тому нею і правомірно чиниться опір у доступі новому власнику квартири - ОСОБА_2, є голослівними та недоведеними перед судом.

Разом з тим, ОСОБА_5 дійсно зверталася до правоохоронних органів щодо вимоги доступу до власного житла зі сторони ОСОБА_2, і зазначені в її зверненнях обставини, за результатами розгляду не знайшли підтвердження щодо протиправних дій позивача у даній справі (а.с.54).

Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначав про нагальну потребу більше двох років на проживання у спірній квартирі АДРЕСА_1, що отримана від батька у спадщину, оскільки на даний час він проживає у однокімнатній квартирі по вул.Г.Дорошенка, 18/3 з дружиною, сином, дочкою та онуком (а.с.53), одночасно позбавлений прав на володіння та користування власною спірною квартирою. Дана обставина доведена стороною позивача та не спростована стороною відповідача.

Як слідує з матеріалів справи за спірною квартирою існує також значна заборгованість за споживання відповідачем послуг, які нею і не оплачуються (більше 8-ти тисяч грн..) (а.с.13-16, 63-67).

За вимогами ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

А за ст.155 цього ж кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Також, за ст.321, 322 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, набувши право власності у встановленому законом порядку, позивач має повне право на проживання в даній квартирі, користування та розпорядження нею, в т.ч. здачі в оренду чи найм, та не може бути позбавлений права користування одноосібно відповідачем без рішення суду на таке позбавлення прав.

Досліджуючи обставини набуття права користування спірною квартирою ОСОБА_5 у 2008 році за життя попереднього власника квартири, судом зясовано таке.

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 24.06.2015р., що набрало законної сили 24.07.2015р., було встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з грудня 2004 року до дня його смерті - 24.03.2014р. (а.с.77-80). При цьому, як встановлено судом, незадовго до смерті, а саме 07.03.2014р. ними було подано заяву про реєстрацію шлюбу до органів РАЦСу. Разом з тим, даним рішенням суду було відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_5 щодо зміни черговість спадкування, а за свідченнями свідків наданих суду ОСОБА_5 не допомагала померлому за життя, відмовилась проводити організацію поховання після смерті ОСОБА_6, та була відсутня на похоронах, а сам померлий до смерті не потребував будь-якої допомоги чи опіки, оскільки самостійно ходив і не потребував окремого догляду сином, який при цьому йому допомагав фінансово.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Зі ч.2 ст.64 ЖК випливає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

А, за ст.156 ЖК до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Таку правову позицію висловив Верховний суд України під час розгляду справи № 6-158цс14, №6-709цс16.

Так у даній справі що розглядалася ВСУ, було вказано що право на користування жилим приміщенням членів сімї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обовязки членів сімї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обовязки наймачів статтями 158 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України.

Статтею 13 ч.4, 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як зазначено вище, відповідач була зареєстрована самим власником житла у спірній квартирі і сторона відповідача доводила те, що реєстрація відбувалася як фактичного члена сімї - цивільної дружини без реєстрації шлюбу. Матеріали справи не містять договору найму за вимогами ст.158 ЖК ОСОБА_5 з попереднім власником з яким вона проживала однією сімєю, тому жодних договірних відносин найму з попереднім власником батьком позивача у відповідача не було.

Отже, зважаючи на висновок ВСУ який розглядав справу щодо неоднакового застосування судами матеріального права, суд вирішуючи даний спір прийшов до переконання, що виникнення навіть у члена сімї власника квартири права на користування, таке право є похідним від наявності у власника права власності, а відтак припинення права власності саме тієї особи на квартиру, в т.ч. у звязку зі смертю як по даному спорі, припиняє право такого члена його сімї на користування квартирою (що також зазначено і в ухвалі ВСУ від 04.10.2006р., ухвалі від 13.07.2011р. та ухвалі ВССУ від 04.07.2012р.).

А тому можна прийти до висновку, що право на користування жилим приміщенням ОСОБА_5, якщо враховувати її доводи про набуття такого права користування як особи з якою власник проживав однією сімєю, могло бути наявним до смерті власника квартири. Таким чином, право користування квартирою як фактичного члена сімї попереднього власника, відповідач втратила в березні 2014 року, проте продовжувала проживати в квартирі без жодних договірних відносин з уже новим власником. Членом сімї новому власнику - вона не являється.

Спосіб захисту своїх прав при зверненні до суду обирає саме позивач, і суд не вправі виходити за межі позовних вимог.

Оскільки вимогою позову не ставилось питання визнання особи такою, що втратила право користування житлом, то суд тільки встановив при дослідженні обставин справи, що відповідач втратила набуте нею право користування спірною квартирою, в звязку зі смертю попереднього власника.

Як слідує з норм ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

А за ст.391 цього ж кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права і обовязки піднаймачів житла врегульовано статтями ст.91-99 ЖК. Виходячи з виданої комунальним підприємством «ЄРЦ» довідки №02-02/1985, позивач та його представник обґрунтовуючи вимоги позову посилалися на норми законодавства що регулюють договори піднайму та підстави для розірвання безстрокового договору піднайму з відповідачем та її виселення на підставі ст.97,99 ЖК.

Дійсно, за вимогами ст.91 ЖК наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

Як слідує з норм ст.97, 99 ЖК якщо договір піднайму укладено без зазначення строку, наймач зобов'язаний письмово попередити піднаймача про припинення договору за три місяці. У такий же строк повинно бути попереджено піднаймача, якщо тимчасово відсутній наймач або член його сім'ї повертається до закінчення строку, обумовленого договором піднайму. У разі відмовлення звільнити займане приміщення після припинення договору піднайму піднаймач і члени його сім'ї підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Проте, зважаючи на встановлений в судовому порядку характер відносин померлого з відповідачем з 2004 року та при реєстрації у 2008 році, а саме те, що померлий батько позивача був власником квартири №18, а не наймачем, така реєстрація відповідача у квартирі могла носити або характер договірних відносин найму (при наявності б письмового договору про це), а не усного піднайму, або реєстрації відповідача як члена сімї - особи, якщо вона постійно проживала разом з померлим батьком позивача і вела з ним спільне господарство (що і встановлено судом).

Тому у даних правовідносинах позивачем невірно обрано спосіб захисту та не є доведеною вимога про припинення (розірвання) договору піднайму, який не укладався з відповідачем попереднім власником, такого договору не надано до матеріалів даної цивільної справи, а чинне законодавство не передбачає наявність такого усного договору, а тільки в письмовій формі про що зазначено вище. Тому вимога про припинення (розірвання) договору піднайму, до задоволення не підлягає за недоведеністю.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Щодо вимоги про виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, то данан вимога є обґрунтованою, враховуючи таке.

Як вже встановлено судом, право користування відповідач втратила в березні 2014 року.

При цьому, що власник житла про що вже зазначено вище, самостійно розпоряджається своїм правом власності і вправі в подальшому вирішувати необхідність продовження договору найму чи іншого перебування особи, а чи припинення таких відносин, при наявності підстав для такого.

За аналогією права, яку слід застосувати у даних правовідносинах, слід зазначити що за ст.169 ЖК у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Позивач довів суду, що він неодноразово вимагав перед відповідачем виселитись з даної спірної квартири, що належить йому на праві приватної власності та знятись з реєстрації, однак вона відмовлялася виселятися, натомість викликала поліцію та не впускала позивача до його квартири, а тим паче не дозволяє йому вселитися на проживання.

Оскільки відповідач відмовляється виселетись, що підтверджено і запереченням наданим суду і поясненнями її представника про заперечення позову, суд приходить до переконання що виселення є одним із способу захисту власника житла на порушене його право власності відповідачем.

Вимоги про зобовязати ОСОБА_5 подати в місячний термін з часу набрання рішення суду законної сили необхідні документи в Управління міграційної служби на зняття її з реєстраційного обліку в даній квартирі, до задоволення не підлягають, так як дана вимога саме до відповідача є безпідставною, а в повноваження визначених законодавством органів входять такі дії щодо зняття з реєстрації особи у разі наявності рішення суду що набрало законної сили, в т.ч. про розірвання договору найму чи виселення.

Відповідно до вимог ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з місця реєстрації здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (в т.ч. про позбавлення права користування житловим приміщенням чи виселення).

На підставі викладеного, ст. 150, 155, 156, 169 ЖК УРСР, ст. 321, 322, 383 ЦК України, керуючись ст.ст. 10,60, 209, 212-215 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про припинення (розірвання) договору піднайму, виселення та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_5, жительку м.Івано-Франківськ, вул. Привокзальна 24/18, з квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_5, жительки м.Івано-Франківськ, вул.. Привокзальна 24/18, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7, 18/3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Польська М.В.