У х в а л а

іменем україни

13 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоМаляренка А.В.,
суддів:Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,Мостової Г.І., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «А-Банк» про визнання дій нечесною і агресивною підприємницькою практикою, відшкодування завданої шкоди, стягнення грошових коштів, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із указаним позовом, на обґрунтування якого вказала, що з 2002 року до серпня 2014 року вона була клієнтом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі − ПАТ КБ «ПриватБанк») і на її ім'я було відкрито кредитну картку банку-партнера ПАТ КБ «ПриватБанк» − ПАТ «А-Банк», про наявність якої знали тільки її близькі та працівники банку.

До системи «Приват-24» картка не була підключена.

Проте в порушення вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Закону України «Про захист персональних даних» відомості щодо її банківських рахунків було розголошено та стало підставою для вчинення відносно неї злочину.

Так, займаючись продажем товару через мережу Інтернет позивач використовувала платіжну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1, який був повідомлений чоловіку, що зателефонував 17 квітня 2014 року на телефонний номер позивача НОМЕР_2, маючи намір купити певний товар. Інших номерів карток позивач ніколи нікому не повідомляла. В цей же день позивачу зателефонувала оператор ПАТ КБ «ПриватБанк» та наполягла на підключенні до системи SMS-Моbаіl для того, щоб зарахувати 600 грн, які були переказані на рахунок позивача. При цьому оператором банку позивачу були повідомлені усі персональні дані позивача, в тому числі й кодове слово та номер кредитної картки ПАТ «А-Банк» № НОМЕР_3 з доступною сумою на рахунку. Оскільки вся інформація була точною, позивач надала оператору всю інформацію, необхідну для підключення до послуги SMS-Моbаіl. О 19:00 годині телефонний номер НОМЕР_8 було заблоковано, оператор ПАТ КБ «ПриватБанк» зв'язалась з позивачем за стаціонарним телефоном та повідомила, що картки позивача будуть заблоковані, якщо ОСОБА_6 не повідомить пін-коди до них, при цьому оператор назвала попередні пін-коди до кредитної картки «А-Банк», які позивач неодноразово змінювала. Оскільки о 22:00 годині телефон позивача так і не запрацював, а оператор ПАТ КБ «ПриватБанк» надала відповідь щодо необхідності звернення з даним питанням до мобільного оператора, ОСОБА_6 18 квітня 2014 року звернулась до представництва «Київстар», де було повідомлено, що SІМ-картку позивача було заблоковано невідомими особами як втрачену. Цього ж дня позивач заблокувала кредитну картку «А-Банк» та змінила пін-код своєї платіжної картки у терміналі самообслуговування, в якому також побачила, що з картки «А-Банк» № НОМЕР_3 переведено грошові кошти у сумі 2 000 грн на картку НОМЕР_4 на ім'я ОСОБА_7 без комісії (2014-04-17 19:15:32.973); проведено оплату мобільного зв'язку за тел. № НОМЕР_6, з якого позивач дзвонила оператору «ПриватБанк», у сумі 50 грн без комісії (2014-04-17 22:31:03.0); проведено оплату за мобільний зв'язок № тел. НОМЕР_5 у сумі 15 грн з комісією 0,50 грн (2014-04-17 22:42:33.14); проведено оплату за мобільний зв'язок № тел. НОМЕР_7 у сумі 15 грн з комісією 0,50 грн (2014-04-17 22:42:41.0).

Чисельні звернення позивача на адреси відповідачів з приводу зазначеного були ними проігноровані. 05 травня 2014 року начальник служби безпеки ПАТ «А-Банк» повідомив позивачу, що ОСОБА_7, який мешкає у Кіровоградській області, зняв грошові кошти з картки позивача, та щодо нього СВ Петрівського РВ УМВС України в Кіровоградській області відкрито кримінальне провадження № 0000491 за ч. 1 ст. 190 КК України.

Сплативши всю суму отриманих позивачем з картки «А-Банк» грошових коштів, ОСОБА_6 відмовилась від сплати 2 197 грн 15 коп. з нарахованими на них відсотками, оскільки цю суму грошових коштів позивач не отримувала.

Проте працівники відповідачів наполягають на поверненні вказаної суми, а також продовжують телефонувати за телефонами № НОМЕР_9 та НОМЕР_10 та повідомляють про те, що у ОСОБА_6 наявна кредитна заборгованість, та розповсюджують її персональні дані. На даний час позивач виплатила ПАТ «А-Банк» всю отриману з кредитної картки № НОМЕР_3 суму грошових коштів разом із комісією та відсотками. При цьому, оскільки жодних договорів між позивачем та ПАТ «А-Банк» не укладалось, останній не мав законних підстав вимагати від позивача сплати викрадених з пластикової картки, що є власністю банку, грошових коштів.

Враховуючи викладене та з урахуванням уточнення позовних вимог, просила суд визнати дії відповідачів щодо розголошення банківської таємниці третім особам без законних підстав нечесною підприємницькою практикою; визнати дії відповідачів щодо здійснення постійних телефонних повідомлень агресивною підприємницькою практикою; визнати дії ПАТ «А-Банк» з відкриття на ім'я позивача карткового рахунку № НОМЕР_3 та видачі відповідної картки нечесною підприємницькою практикою; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь грошові кошти у сумі 68 грн 86 коп. за оплату послуг «Укрпошти»; стягнути з ПАТ «А-Банк» безпідставно отримані грошові кошти у сумі 19 621 грн 63 коп. у якості процентів, які встановлено нікчемним договором; зобов'язати ПАТ «А-Банк» закрити картковий рахунок № НОМЕР_3, відкритий у ПАТ «А-Банк» на ім'я позивача; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у сумі 19 500 грн; зобов'язати відповідачів знищити персональні дані позивача, які стали відомі під час обслуговування позивача як клієнта цих банків.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 28 квітня 2013 року підписала заяву позичальника, тим самим уклала з ПАТ «А-Банк» кредитний договір і отримала кредитну картку ПАТ «А-Банк».

Відповідно до п. п. 13, 15 заяви ОСОБА_6 засвідчила, що ознайомлена та погоджується із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами. Також ОСОБА_6 засвідчила свою згоду на те, що дана заява разом з іншими вказаними документами складає між сторонами договір про надання банківських послуг.

У пунктах 14.1, 14.8 та 14.12 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу. Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу, ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов'язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.

Згідно з п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього закону та умов укладених між ними договорів.

Пунктами 33.1, 33.2 ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що платник несе перед банком або іншою установою − учасником платіжної системи, що його обслуговують, відповідальність, передбачену умовами укладеного між ними договору. Платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Платник має відшкодувати банку або іншій установі − учаснику платіжної системи шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації.

Відповідно ст. 39 вказаного Закону суб'єкти переказу зобов'язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Правила платіжних систем мають передбачати відповідальність за порушення цих вимог з урахуванням вимог законодавства України.

При проведенні переказу його суб'єкти мають здійснювати в межах своїх повноважень захист відповідної інформації від несанкціонованого доступу до інформації − доступу до інформації щодо переказу, що є банківською таємницею або є іншою інформацією з обмеженим доступом, осіб, які не мають на це прав або повноважень, визначених законодавством України, а також якщо це не встановлено договором.

Суб'єкти переказу зобов'язані повідомляти платіжну організацію відповідної платіжної системи про випадки порушення вимог захисту інформації. У разі виявлення при цьому ознак, що можуть свідчити про вчинення злочину, суб'єкти переказу та інші учасники платіжних систем зобов'язані повідомити про такий випадок порушення вимог захисту інформації відповідні правоохоронні органи.

Аналогічне застереження міститься в умовах договору, а саме: користувачу забороняється передавати картку та пін-код третім особам, використовувати картку для підприємницької діяльності та користувач несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються належною авторизацією до постановки картки у стоп-лист. В разі втрати картки своєчасно повідомити банк про її втрату.

На підставі вказаного банк ідентифікує клієнта за допомогою пін-коду та мобіл-банкінга (авторизація за допомогою динамічного паролю що надсилається SMS-повідомленням) та на підставі доручення тримача картки і чинного законодавства зобов'язаний проводити операції по рахунку в встановлені строки, та не несе відповідальності за операції, що супроводжуються належною авторизацією (введенням належного пін-коду та підтвердженням динамічного коду, що надходить на фінансовий телефон клієнта).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнанні їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених правових норм, враховуючи, що підставою для вчинення злочину стосовно позивача було передання особисто позивачем пін-коду третій особі, що призвело до несанкціонованого зняття грошових коштів з її рахунку, що свідчить про порушення позивачем порядку збереження інформації щодо забезпечення безпеки як тримача картки, передбаченого чинним законодавством та умовами укладеного договору, а тому позивач несе повну матеріальну відповідальність згідно зі ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку, що позивачемне доведено своїх позовних вимогипро визнання дій нечесною і агресивною підприємницькою практикою, оскільки договір між нею та ПАТ «А-Банк» про надання банківських послуг було укладено, позивач підписала заяву, що вона була ознайомлена з умовами кредитування, вчиняла дії, якими фактично визнала укладення договору між нею та ПАТ «А-Банк»,а списання коштів з рахунку відбулось саме черезособисте передання третій особі пін-коду, що призвело до несанкціонованого зняття грошових коштів. Крім того правильним є висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування завданої шкоди, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання дій нечесною і агресивною підприємницькою практикою.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213−215 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.В. Маляренко
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук Г.І. Мостова О.В. Ступак