Справа № 489/4250/16-ц
Номер провадження 2/489/202/17
РІШЕННЯ

Іменем України

25 квітня 2017 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

при секретарі - Бреженюк Н.С.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності. Вказувала, що їй на праві власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1, яку вона успадкувала після смерті її чоловіка - ОСОБА_4 При цьому, 1/2 частка вказаної квартири на праві власності належить відповідачці на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1993 р. Проте, відповідачка є громадянкою Росії та ніколи в спірній квартирі не проживала і на зазначену квартиру жодних прав не заявляла. Разом з тим, позивачка в спірній квартирі проживає з 1994 р., відкрито володіє та користується зазначеним нерухомим майном, сплачує комунальні послуги та доглядає за квартирою вже більше 10 років, в зв'язку з чим має право на частку відповідачки.

Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, в порядку набувальної давності.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Згідно Протоколу судового засідання, складеного Кіровським районним судом м. Ростова на Дону Російської Федерації від 12.12.2016 р. вбачається, що відповідачка не заперечує проти задоволення позовних вимог тільки у тому випадку, якщо їй буде виплачена компенсація вартості належної їй частки.

Вислухавши представника позивача, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1993 р. квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та його доньці - ОСОБА_3.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.12.1997 р. та проживали разом в квартирі АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частки вищевказаної квартири.

Згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.07.2015 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення частки у спільному сумісному майні, збільшення частки у праві власності, визнання права власності в порядку спадкування, визначено частку ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, в розмірі 1/2 частини.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.08.2015 р., виданого Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №741, ОСОБА_1 успадкувала після смерті чоловіка 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, яка на теперішній час належить їй на праві власності.

В обгрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона разом з чоловіком проживала у спірній квартирі з 1994 року та зареєстрована в ній з 2003 р. Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 та після його смерті й до теперішнього часу позивачка відкрито володіє та користується квартирою в цілому. Однак вона не має можливості розпоряджатись належним їй майном, оскільки ? частка квартири належить доньці її померлого чоловіка - відповідачці, яка ніколи не проживала у спірній квартирі, не доглядала за нею та в 1990 роках виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, і до України не повернулась.

З пояснень позивачки вбачається, що вона більше 10 років добросовісно користується та володіє квартирою АДРЕСА_1, сплачує комунальні послуги, доглядає за житлом, підтримує її в належному для проживання стані, в зв'язку з чим вважає, що за нею можливо визнати право власності на частку спірної квартири, яка належить відповідачці, в порядку набувальної давності.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного об'єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння.

Згідно п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Якщо особа знала, що майно належить іншій конкретній особі і заволоділа ним, таке заволодіння не може бути добросовісним, оскільки володілець зобов'язаний був повернути безпідставно утримуване майно власнику.

Разом з тим, дослідивши надані докази у сукупності, суд вважає, що, оскільки позивачка , перебуваючи з батьком відповідачки у шлюбі та проживаючи з ним однією сім'єю в спірній квартирі, знала про те, що 1/2 квартири належить відповідачці, відтак її володіння власністю відповідачки не може вважатись добросовісним.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка проти позову заперечує, оскільки зазначає, що її право власності на частку квартири може бути припинено лише у разі, якщо їй буде компенсовано вартість її частки .

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що володіння позивачки спірною квартирою не є добросовісним, оскільки під час цього володіння їй було відомо про власника майна, та сам власник майна заперечує проти визнання права власності за позивачкою за набувальною давністю, суд дійшов висновку, що в позовних вимогах необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.10, 14, 60, 62, 85, 88, 212, 214, 226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.С. Тихонова