АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту Державної служби України про зміну формулювання причин звільнення та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №757/60989/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/5673/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У грудні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту Державної служби України про зміну формулювання причин звільнення та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала в УкрНДІЦЗ на посаді старшого наукового співробітника відділу моделювання надзвичайних ситуацій науково-дослідного центру інноваційних технологій з 27 червня 2014 року. Перебуваючи у щорічній відпустці, 26 вересня 2016 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України начальнику науково-дослідного центру інноваційних технологій ОСОБА_7, який надав згоду на звільнення та наказав передати заяву до відділу кадрів. В цей же день позивач передала заву про звільнення та отримала обхідний лист, підписаний заступником начальника відділу персоналу УкрНДІЦЗ ОСОБА_8, в якому міститься підпис керівника підрозділу ОСОБА_7, що свідчить про надання ним згоди на звільнення позивача з роботи за власним бажанням. У зв'язку із хворобою матері, яка знаходиться в Сєвєродонецьку Луганської області, позивач виїхала до неї на деякий час для здійснення догляду.

Приїхавши до м. Києва в кінці листопада, позивач отримала від УкрНДІЦЗ два листа, датованих 27.10.2016 року та 08.11.2016 року з повідомленням про те, що її звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогули без поважних причин). У зв'язку з чим просила визнати незаконним звільнення з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України; змінити формулювання причин звільнення, зазначивши про її звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 10 жовтня 2016 року; зобов'язати відповідача внести у трудову книжку відомості про зміну формулювання причин звільнення із зазначенням підстав звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 жовтня 2016 року по день внесення зміни формулювання причин звільнення; стягнути у відшкодування моральної шкоди 5 000 гривень, що проявилась в душевних стражданнях позивача з приводу неправильного зазначення причини звільнення та покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту Державної служби України про зміну формулювання причин звільнення та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту Державної служби України, проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_5 працювала в Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту Державної служби України на посаді старшого наукового співробітника відділу моделювання надзвичайних ситуацій науково-дослідного центру інноваційних технологій з 27 червня 2014 року (т. 1 а.с. 8-11).

Наказом УкрНДІЦЗ від 08 серпня 2016 № 78 «Про відпустки» ОСОБА_5 було надано частину щорічної основної відпустки на 31 календарних днів з 11 серпня по 10 вересня 2016 року та частину щорічної основної відпустки на 28 календарних днів з 11 вересня по 08 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 40-42).

Отже, з 11 серпня 2016 року по 08 жовтня 2016 року позивач перебувала у відпустці та мала приступити до роботи 10 жовтня 2016 року.

Проте, позивач після закінчення основної щорічної відпустки 10 жовтня 2016 року не вийшла на роботу без поважних на це причин.

Вказана обставина підтверджується службовою запискою від 10 жовтня 2016 року безпосереднього керівника ОСОБА_5- начальника відділу моделювання надзвичайних ситуацій науково-дослідного центру інноваційних технологій ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 43) та доповідної записки начальника науково-дослідного центру інноваційних технологій ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 44-45).

З метою перевірки поважності причин не виходу ОСОБА_5 на роботу в період з 10 по 17 жовтня 2016 року, зокрема, отримання позивачем медичної допомоги, відповідач листом від 17.10.2016 №93/6-1616 УкрНДІЦЗ звернулось до Управління охорони здоров'я Деснянського району в місті Києві державної адміністрації комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Деснянського району м. Києва (т. 1 а.с. 48).

Відповідно до листа медичного закладу відповідачем було з'ясовано, що ОСОБА_5 за медичною допомогою не зверталась (т. 1 а.с. 46).

Працівники УкрНДІЦЗ неодноразово намагались в телефонному режимі та шляхом направлення відповідних листів до позивача з'ясувати причину не виходу ОСОБА_5 на роботу.

Відповідно до службової записки начальника відділу моделювання надзвичайних ситуацій НДЦ інноваційних технологій ОСОБА_9 від 18 жовтня 2016 року у приватній розмові з чоловіком позивача було з'ясовано, що ОСОБА_5 поїхала до своєї матері в м. Сєвєродонецьк Луганської області.

Відсутність ОСОБА_5 на робочому місці відповідачем були зафіксовані у службових записках та в табелі обліку робочого часу науково-дослідного центру інноваційних технологій в жовтні 2016 року (т. 1 а.с. 49-53).

За фактом не виходу на роботу позивача наказом УкрНДІЦЗ від 11 жовтня 2016 року № 88 призначено службове розслідування (т. 1 а.с. 54-55).

Лише 08 листопада 2016 року ОСОБА_5 прибула до УкрНДІЦЗ і їй була надана можливість у присутності керівництва УкрНДІЦЗ, уповноваженого представника трудового колективу та представників адміністрації надати письмові пояснення своєї відсутності на роботі (т. 1 а.с. 60-62, 66, 67, 82).

За результатами службового розслідування комісією було прийняте рішення, що за грубе порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин) ОСОБА_5 має бути притягнута до дисциплінарної відповідальності аж до звільнення відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 56-58).

У зв'язку з цим, наказом УкрНДІЦЗ від 08.11.2016 № 157 о/с ОСОБА_3 було звільнено за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України- за прогул без поважних причин (т. 1 а.с. 63)

Крім того, в цей же день - 08.11.2016 року було складено акти про відмову в отримані ОСОБА_5 трудової книжки (т. 1 а.с. 67), про відмову давати письмові пояснення щодо причин та підстав не виходу на роботу 10.10.2016 року ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 82).

08.11.2016 року листом УкрНДІЦЗ за № 93/6-1819 було надіслано повідомлення позивача про прибуття для розрахунку (т. 1 а.с. 64-65).

07 грудня 2016 року в УкрНДІЦЗ Головним управлінням держпраці у Київській області за зверненням ОСОБА_5 від 16 листопада 2016 було проведено перевірку (т. 1 а.с. 83), за результатами якої Головним управлінням держпраці у Київській області не виявлено порушення ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 70-81).

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України).

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, в повній мірі з'ясувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що УкрНДІЦЗ при звільненні позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України дотрималось вимог чинного законодавства, зокрема щодо з'ясування причин щодо невиходу ОСОБА_5 на роботу протягом тривалого часу, створення відповідної комісії з метою перевірки вказаних обставин, відібрання пояснень у позивача з приводу причин її невиходу на роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, скорочення штату або чисельності працівників, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Разом з тим, ОСОБА_5 не була членом профспілкової організації та в УкрНДІЦЗ така не створена, що також підтвердили представники сторін у судовому засіданні. Тому отримання згоди чи відмови в отриманні згоди вказаних осіб на звільнення позивача не представилось можливим, оскільки відповідно до п. 19 ст. 247 КЗпП України первинна профспілкова організація надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

А тому, відповідно до положень ст. 40 КЗпП України керівник УкрНДІЦЗ вправі був розірвати трудовий договір з позивачем, що і було зроблено.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Доводи позивача та її представника, що позивачем була подана заява про звільнення 26 вересня 2016 року начальнику науково-дослідного центру інноваційних технологій ОСОБА_7, який надав згоду на звільнення, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки не встановлено наявність у відповідача заяви позивача про звільнення за власним бажанням, відсутня реєстрація такої заяви, та позивачем не надано доказів того, що така заява нею була подана.

Посилання позивача на те, що нею 26 вересня 2016 року отримано обхідний лист, підписаний заступником начальника відділу персоналу УкрНДІЦЗ ОСОБА_8, що підтверджує наявність заяви про звільнення за власним бажанням, не спростовує висновків суду щодо правомірності звільнення позивача, оскільки наявність обхідного листа не підтверджує факт подання заяви про звільнення.

Твердження представника позивача в судовому засіданні апеляційного суду про те, що позивач доглядала за хворою матір'ю в м. Сєвєродонецьк Луганської області, що позбавило її на спілкування з керівництвом УкрНДІЦЗ з приводу повідомлення причин неявки на роботу, є безпідставними, оскільки працівниками УкрНДІЦЗ з'ясовувались причини невиходу на роботу позивача, у тому числі і в її чоловіка.

Крім того, як вбачається з квитка ОСОБА_5 прибула до м. Києва ще 16 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 93). Про те, до 08 листопада 2016 року не виходила на роботу, не намагалась вирішити питання про звільнення, надати пояснення щодо причин не виходу на роботу та відповідні докази.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: