22-ц/775/254/2017(м)
Категорія 27 Головуючий у 1 інстанції Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А, ОСОБА_2,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

05 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу. В обґрунтування вимог зазначила, що 18 грудня 2013 року між нею та відповідачем, а також ОСОБА_5, був укладений усний договір позики грошових коштів, за умовами якого позивачем було надано відповідачеві та ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 14 000 доларів США, повернення яких мало відбутися за першою вимогою позикодавця. В подальшому передача коштів була оформлена письмовою розпискою відповідача ОСОБА_4 04 липня 2016 року вона направила письмову вимогу про повернення грошових коштів, проте в добровільному порядку вимоги ОСОБА_4 виконанні не були. З урахуванням того, що грошові кошти в сумі 14 000 доларів США були позичені відповідачу спільно із ОСОБА_5, вважає, що грошові кошти мають бути повернуті в рівних частках, тобто по 7000 доларів США кожним. У звязку із небажанням відповідача добровільно повернути суму боргу, просила стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість в сумі 7000 доларів США, що за курсом НБУ складає 186 431,00 гривень. За уточненими позовними вимогами просила стягнути з відповідача заборгованість в сумі 189 175,70 грн. та витрати на оплату судового збору в розмірі 2 139,95 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість в сумі 188 810 гривень 09 коп. та судовий збір в розмірі 2 135,67 грн., а всього 190 945 гривень 76 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, заперечення проти апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, третю особу ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 20 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено шлюб.

Позивач ОСОБА_3 є матірю ОСОБА_5

20 грудня 2013 року ОСОБА_4 видав розписку, відповідно до якої він та ОСОБА_5 взяли у борг у ОСОБА_3 на придбання будинку по вул. К. Цеткін, 16 в м.Маріуполі грошові кошти в сумі 14 000 тисяч доларів та зобовязалися повернути гроші за першою вимогою ОСОБА_3 (а.с.30).

За договором купівлі-продажу від 18 грудня 2013 року ОСОБА_5, за згодою ОСОБА_4, придбала у ОСОБА_9 житловий будинок з усіма надвірними прибудовами, розташований по вул. К.Цеткін, 16 в м.Маріуполі за 94 000 грн. (а.с.6). Шлюбні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинилися.

04 липня 2016 року позивач звернулася до відповідача із письмовою вимогою, в якій просила повернути грошові кошти за виданою ним розпискою від 20 грудня 2013 року в сумі 14000 доларів США (а.с.84-86).

Грошові кошти ОСОБА_3 відповідач не повернув.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі еквівалентній 7 000 доларів США по курсу НБУ на день ухвалення рішення, суд першої інстанції виходив з того, що представлена позивачем розписка від імені відповідача є належним доказом, який підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем грошових коштів, а відсутність у розписці назви країни походження валюти, за наявності інших доказів реальності правочину, не є підставою для відмови ОСОБА_3 у позові.

З висновками суду не можна не погодитися.

Згідно ст.ст. 6,627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх вимог до відповідача про стягнення боргу позивач надала суду розписку від імені ОСОБА_4, в які вказано, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 взяли у борг на придбання будинку по вул.К.Цеткін,16 у ОСОБА_3 гроші в сумі 14 (чотирнадцять) тисяч доларів і зобовязалися повернути за першою вимогою ОСОБА_3 Розписка видана 20 грудня 2013 року, має підпис та в ній зазначено прізвище ОСОБА_4 Оригінал цієї розписки знаходився у ОСОБА_3 і предявлений представником позивача апеляційному суду, в порядку визначеному ст.64 ЦПК України.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_6 не заперечував того, що розписка була написана власноруч відповідачем, але зазначав, що цей документ було оформлено відповідачем під тиском та на вимогу позивача.

Відповідно ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Проте будь-яких обєктивних доказів на підтвердження того, що розписка була написана під впливом та тиском з боку позивача ОСОБА_4 ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надав.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі зазначав, що грошові кошти в розмірі 14 000 доларів США він від ОСОБА_3 не отримував. Ці доводи колегія вважає неспроможними, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи та представленим доказам і, зокрема, відомостям відображеним у розписці, що відповідач та ОСОБА_5 взяли грошові кошти в борг в розмірі 14 000 доларів та фактично досягли своєї мети - придбали будинок по вул.К.Цеткін, 16 в м.Маріуполі.

Реальність договору позики відображена у розписці.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Колегія вважає, що у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики, є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частки грошових коштів, які подружжя отримало в борг.

Доводи скарги про те, що між сторонами виникли правовідносини щодо позички, в розумінні ст.827 ЦК України, опосередковано вказують на те, що факт отримання грошових коштів відповідач фактично не заперечує.

Одночасно ОСОБА_4 у скарзі зазначає, що оскільки у розписці не вказано, що в борг бралися долари США, то вимоги ОСОБА_3 про стягнення боргу в розмірі 7 000 доларів США та висновки суду про стягнення боргу у гривнях еквівалентно курсу долара США за ставками НБУ на день винесення рішення, є необґрунтованими, оскільки така валюта, як долари використовується в інших іноземних державах (Австралії, Канаді тощо).

Ці доводи апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки за вимогами цивільного процесуального законодавства кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому колегія враховує наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Зі справи вбачається, що на підтвердження своїх вимог та факту передачі відповідачу саме доларів США ОСОБА_3 послалася на те, що до укладення договору позики з ОСОБА_4 вона продала свою однокімнатну квартиру і тому мала кошти, щоб передати їх у борг. Представлені позивачем письмові докази були оцінені судом у сукупності та зроблено висновок, що сімї відповідача передавалося у борг 14 000 доларів США і саме цю суму відповідач зобовязався повернути на першу вимогу кредитора (а.с. 55-56,74).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги пояснювала, що в 2012 році вони зареєстрували шлюб з ОСОБА_4 і після цього стали проживати в однокімнатній квартирі, належній матері. Чоловік постійної роботи не мав і вона також не працювала, оскільки чекала дитину. Коли народився син, вони зрозуміли, що у квартирі їм тісно і попросили матір допомогти їм з житлом. Вона погодилася продати свою квартиру і позичити їм гроші на придбання будинку. Оскільки зайвих коштів не було, ОСОБА_4 сам почав шукати не дорогий будинок і знайшов його у Іллічівському районі м.Маріуполя, далеко від центру міста. Мати передала їм 14 000 доларів США, вони придбали будинок і зобовязалися повернути матері гроші пізніше. В подальшому, коли чоловік залишив сімю і пішов до іншої жінки, матір ОСОБА_3 стала хвилюватися, що залишилася без квартири та без грошей і тому стала вимагати від колишнього зятя повернення половини тієї суми, яка була надана у борг.

Колегія дійшла висновку, що ОСОБА_4 не спростував тверджень позивача про передачу в борг доларів США та не представив будь-яких інших доказів, що йому передавалися долари держав Австралії, Канади тощо.

Ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену за курсом долара США станом на 23 лютого 2017 року - на день ухвалення судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на порушення норм процесуального права, оскільки судом за обставинами позову ОСОБА_3 були допитані свідки та їх пояснення відображені в судовому рішенні. Апеляційний суд не вбачає порушень норм ЦПК України, оскільки за положеннями ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.ст. 58,59 ЦПК України докази у справі повинні бути належними та допустимими.

За положеннями ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Показаннями свідків (сторін) не може доводитися факт укладення договору.

В даному випадку при наявності письмової розписки відповідача про отримання грошових коштів у борг та за відсутності оспорювання ним факту укладення договору позики, показання свідків підлягали оцінці у сукупності з іншими доказами у справі, що і було зроблено судом.

Отже, досліджуючи боргову розписку, суд першої інстанції виявив справжню правову природу укладеного договору, а також надав оцінку всім наявним доказам і, виходячи з установлених результатів, зробив правильний правовий висновок, що між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мав місце договір позики грошових коштів, що позивач передала відповідачу та ОСОБА_5 14 000 доларів США,

що відповідач видав розписку на підтвердження украденого договору і, оскільки, на вимогу позивача відповідач свою частку запозичених коштів не повернув, то є підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, в межах заявлених нею вимог до ОСОБА_4 про повернення боргу в розмірі 7 000 доларів США, еквівалентно курсу НБУ на час вирішення спору, оскільки після вимоги позивача про повернення боргу, відповідач у добровільному порядку борг не повернув.

Що стосується недоплати судового збору позивачем при збільшенні позовних вимог, про що зазначається у скарзі ОСОБА_4, то це питання може бути вирішено судом в порядку ст.219 ЦПК України. Не вирішення цього питання не призвело до неправильного рішення, а тому, не є підставою для його скасування.

Колегія дійшла висновку, що в рішенні повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Висновки апеляційного суду щодо законності рішення суду першої інстанції ґрунтуються на правових позиціях Верховного Суду України, викладених в постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 01 березня 2017 року у справі № 761/1617/15ц про стягнення боргу за договором позики, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Є.Є.Мальцева

ОСОБА_10