Провадження №22-ц/784/483/17
Головуючий у першій інстанції Гуденко О.А.
Доповідач апеляційного суду-Бондаренко Т.З.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

21 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої : Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2016 року за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_4

про визання заповіту недійсним та визнання права власності на квартиру,-

У С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визання заповіту недійсним та визнання права власності на квартиру.

Позивачка вказувала, що з 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 Після смерті матері ОСОБА_6 останній отримав у спадщину квартиру АДРЕСА_1. Квартира потребувала капітального ремонту, який було проведено за к ошти позивачки. 10 лютого 2005 року ОСОБА_6 склав заповіт за яким вказану квартиру заповідав своєму синові ОСОБА_7, відповідачу у справі.

Позивачка, посилаючись на те, що її чоловік ОСОБА_6 з 2005 року працював періодично, самостійного доходу фактично не мав, зловживав спиртними напоями, не усвідомлював значення своїх дій при скаладанні заповіту через алкогольну залежність, ОСОБА_2 просила визнати заповіт ОСОБА_6., посвідчений приватним нотаріусом Захаренко І.В. 10 лютого 2005 року на однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_3 недійсним та визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на порушення судом матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду

скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з'явились в судове засідання дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається із матеріалів справи, і таке встановлено судом, позивачка ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 26 лютого 1988 року (т.1 а.с. 18).

29 жовтня 2004 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_6 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 26). Відповідно до технічного паспорту вказана квартира складається із однієї кімнати площею 16, 7 кв.м., коридору, санвузла та кухні (т.1 а.с. 23-24).

В даній квартирі місце проживання ОСОБА_6 зареєстровано з 8 січня 1988 року, а з 3 лютого 2005 року по теперішній час зареєстровано місце проживання позивачки (а.с. 16 об., 126).

10 лютого 2005 року ОСОБА_6 заповів належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_4 своєму синові, відповідачу у даній справі, ОСОБА_4 Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В. за № 407 (т.1 а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер (т.1 а.с. 19).

Відповідно до матеріалів спадкової справи, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулись, як спадкоємиця першої черги за законом, позивачка ОСОБА_2 та відповівдач ОСОБА_4, як спадкоємець за заповітом (т.1 а.с.124, 133.).

Постановами приватного нотаріуса Ємельянової О.В. від 21 жовтня та 5 листопада 2015 року у видачі свідоцтв про право на спадщину відповідно ОСОБА_6 та ОСОБА_2 відмовлено, в зв'язку з тим, що в заяві про видачу свідоцтва ОСОБА_2 вказала частку спадкового майна, яка перевищує розмір частки встановлений законом (а.с. 21, 28).

В позовній заяві, оспорюючи заповіт на користь відповідача, ОСОБА_2 вказує на те, що під час складання вказаного заповіту спадкодавець ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати своїми діями, оскільки в нього спостерігався процес похмільного синдрому, так як в нього розвивалася непомірна тяга до вживання алкоголю та були частими випадки несприйняття дійсних подій. Спроби поліпшити його психічний стан не давали позитивних результатів, а тому його волевиявлення не було вільним.

Відповідно до ч. ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною третьою ст.203 ЦК Укрпаїни встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який правоздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій

та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Аналогічні положення містяться і в роз'ясненні, які викладені в п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р.«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де також зазначено, що такі справи вирішуються судом з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд повинен достовірно встановити, чи усвідомлювала особа значення своїх дій та чи міг він керувати ними, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Матеріалами справи підтверджено, що з 2004 по 2015 рік, тобто по день смерті, спадкодавець ОСОБА_6 працював оператором котельної в опалювальний період з листопада по квітень місяці в Головному управлінні Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області (т.1 а.с. 29).

Відповідно до довідки Миколаївського обласного наркологічного диспансера від 14 січня 2016 року за № 120 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 на обліку в Миколаївському облнаркодиспансері не знаходився (т.1 а.с. 175).

З довідки Миколаївської обласної психіатричної лікарні від 4 лютого 2016 року за № 9 вбачається, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 на обліку в Миколаївській обласній психіатричній лікарні № 1 за даними архіву і реєстратури не значиться (т.1 а.с. 195).

Із показів свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які були допитані в судовому засіданні, слідує, що вони є родичами та друзями спадкодавця та вважають його адекватною людиною, який вживав алкоголь як і всі, проте не був алкоголіком, працював по день смерті, постійно підтримував зв'язки із своїм сином.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15, як друзі подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6, вказували на зловживання останнім спиртними напоями, в зв'язку з чим він не розумів значення своїх дій, проте в якому стані перебував спадкодавець саме на час складання заповіту їм не відомо. Також свідки вказували, що ОСОБА_6 в стані алкогольного сп'яніння справляв враження неадекватної людини, через те, що спав на підлозі і на прохання ОСОБА_2 не міг піднятись, а також після вживання алкоголю на рибальці на прохання ОСОБА_14 також не міг здійнятись на ноги.

Приватний нотаріус Захаренко І.В., в судовому засіданні показала, що у всіх випадках при посвідченні заповіту обов'язково проводить бесіду і в разі будь-яких сумнівів щодо свідомості особи, нотаріальної дії не вчинює, в тому числі і в разі перебування особи в стані похмільного синдрому.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 21 червня 2016 року, проведеним Миколаївською психіатричною лікарнею № 1, в якому досліджено також і амбулаторна медична карта поліклініки № 5 м. Миколаєва та історія хвороби № 5907/615 травматологічного відділення БСМП м. Миколаєва, зазначено, що в результаті дослідження об'єктів експертизи, встановлено відсутність данних щодо алкогольної залежності ОСОБА_6, відсутні відмітки його психічних розладів внаслідок вживання алкоголю, порушення етичних норнм поведінки, зниження у нього інтелектуального та соціального (сімейного, професійного) стану. Емоційно він був збережений (спілкувався з колишньою дружиною та сином, забезпечував догляд матерії). В нього відсутні соматичні (церебрально-органічні) ознаки, характерні для хронічного алкоголізму, відсутні дані про стан алкогольного сп'яніння чи похмільного стану в день складання оспорюваного запорвіту. Остаточно експертна комісія дійшла висновку, що ОСОБА_6 психічним захворюванням в момент складання заповіту від 10 лютого 2005 року не страдав та усвідомлював значення та характер своїх дій в момент складання вказаного заповіту (т.1 а.с. 257-262).

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК Уккраїни, кожна сторона має довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, наведеним доказам, які надали сторони, надав належну оцінку, розглянув справу в межах заявлених вимог, відповідно до положень ст. 11 ЦПК України, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не надано допустимих та належних доказів, згідно з вимогами ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження того, що спадкодавець ОСОБА_6 під час складання заповіту на користь свого сина відповідача у справі ОСОБА_4 10 лютого 2005 року, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. В зв'язку з цим, суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, а тому обґрунтовано відмовив і в задоволенні похідних вимог про визнання права власності на ? частину спірної квартири в порядку спадкування за законом.

За такого посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів у справі є безпідставними, а лише відображають особисту їх оцінку позивачкою. Так неможна прийняти до уваги і зазначення в апеляційній скарзі на те, що ремонт в спірній квартирі було здійснено за особисті кошти позивачки, що відповідач є співвласником частини іншої квартири, а також, що про складання оспорюваного заповіту позивачці не було відомо, оскільки вказане не має юридичного значення для вирішення даної справи.

Також посиляння позивачки в апеляційній скарзі на недовіру судді через сумніви в її неупередженості, через що було заявлено відвід, не можна прийняти до уваги, оскільки вказане питання вирішено судом відповідно до вимог ст.ст. 20, 24 ЦПК України та винесено відповідну ухвалу 8 листопада 2016 року.

Наголошення позивачки на покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14, як на доказ того, що спадкодавець не розумів значення своїх дій через вживання алкоголю, є також не переконливим, оскільки як зазначено вище, покази даних свідків вказують на випадки вживання алкоголю ОСОБА_6, а також на те, що в наслідок цього він не міг самостійно рухатись. Проте, на ознаки розладу в нього свідомості, свідки не вказували, як і не зазначали на його стан в момент підписання оспорюваного заповіту. Про таке не відомо і іншим свідкам. До того ж обставинам щодо вживання алкоголю ОСОБА_6 також надана оцінка в експертнорму висновку.

Зазначення апелянта на порушення її права на проживання в спірній квартирі та обмеження доступу до квартири, також не має значення для вирішення справи про визнання заповіту недійсним, оскільки виходить за межі предмету позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку про відповідність його вимогам норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим підстави для його зміни чи скасування відсутні. На підставі наведеного та положень ст. 308 ЦПК України дане рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Т.В. Крамаренко