Справа №592/9490/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Труханова Л. М.
Номер провадження 22-ц/788/1946/17 Суддя-доповідач - Собина О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а:

04 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який мотивувала тим, що 03 липня 2003 року на праві спільної сумісної власності разом з її матір'ю вона стала власником квартири АДРЕСА_1. 30 червня 2004 року, після смерті матері, вона успадкувала 1/2 частину вищевказаної квартири і стала її єдиним власником. З 22 травня 2005 року по 30 червня 2017 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У вказаній квартирі зареєстровані вона, відповідач та їх син. З травня 2017 року ОСОБА_4 перейшов жити за місцем проживання своїх батьків, а саме до квартири АДРЕСА_2. Вказувала, що квартира АДРЕСА_1 набута нею у власність до реєстрації шлюбу, відповідач перестав бути членом її сім'ї, а тому просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги посилається на те, що в суд першої інстанції не навів мотивів застосування вимог ст.405 ЦК України до врегулювання спірних правовідносин між сторонами всупереч правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 16.11.2016 року у справі № 688/63/15-ц.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апелянта та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення відповідача проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 липня 2003 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 червня 2004 року ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.6-9).

З 22 травня 2005 року по 30 червня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10, 12).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Сторони та їх неповнолітній син зареєстровані у квартирі належній на праві власності позивачу у справі і дана обставина підтверджується довідкою з місця проживання (а.с.13).

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишнього члена його сім'ї права користування займаним приміщенням, а отже і відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія не може в повному обсязі погодитись з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного:

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2 ,4, 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що сам факт припинення шлюбних відносин між сторонами не позбавляє відповідача, як колишнього члена сім'ї власника житлового приміщення права користування цим приміщенням що передбачено ч.2 ст.156 ЖК України.

В той же час, місцевий суд при ухваленні оскаржуваного рішення не встановив фактичні обставини справи, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню.

Так, позивач звертаючись з позовом до суду свої вимоги обґрунтовувала, у тому числі і тим, що відповідач з травня 2017 року в добровільному порядку залишив належну їй на праві власності квартиру і перейшов проживати за місцем проживання своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2.

З пояснень відповідача, даних ним в судовому засіданні вбачається, що він ще в листопаді 2016 року забрав усі свої особисті речі і перейшов мешкати до своїх батьків. До травня 2017 року він періодично проживав у квартирі за місцем своєї реєстрації на період виїзду позивачки до м.Києва і необхідністю здійснення догляду за малолітнім сином, а після травня місяця він не з'являвся в даній квартирі, комунальні послуги за неї не сплачує, наміру вселятись до спірної квартири і користуватись нею на умовах договору найму не має. Свою незгоду на добровільне зняття з реєстрації у спірній квартирі обґрунтовує тим, що має намір ставити питання про розподіл спільно нажитого майна подружжя та стягнення з позивачки коштів понесених ним у зв'язку із проведенням ремонтних робіт у належній їй на праві власності квартирі, а тому вважає, що зняття його з реєстрації у цій квартирі буде перешкоджати йому у здійсненні цих намірів.

При ухваленні рішення місцевий суд посилався на норми ч.2 ст.405 ЦК України, якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом норм матеріального права, зокрема ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України правом користування житлом, якій знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим застосування ст. 405 ЦК України до спірних правовідносин.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що оскільки відповідач як колишній член сім'ї власника житлового приміщення згоди з власником житла на безоплатне користування житловим приміщенням не досяг, наміру укладати договір найму не має, комунальні послуги, які нараховуються обслуговуючими організаціями, не сплачує, в добровільному порядку визначив інше місце свого постійного проживання, але самостійно знятись з реєстрації у квартирі не бажає, що змушує позивача нести додаткові витрати на утримання житла, чим чинить їй перешкоди у користуванні своїм майном, тому виходячи з вимог передбачених ст.391 ЦК України, необхідно усунути перешкоди позивачу у користуванні належній їй на праві власності квартирою та визнати відповідача таким, що втратив право користування нею.

Посилання відповідача на те, що зняття його з реєстрації у спірному житловому приміщенні буде створювати для нього перешкоди у зверненні з позовом до суду про розподіл спільного майна подружжя та грошової компенсації є помилковим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 листопада 2017 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3.

Усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою № АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_4 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 січня 2018 року.

Головуючий -

Судді -