Справа № 309/157/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Джуга С.Д.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 01 червня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору є: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_2 від імені якого діє представник ОСОБА_4 звернувся у суд із даним позовом. Позов обґрунтовано тим, що 22 вересня 2012 року громадянин ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та громадянин України - ОСОБА_1 уклали договір іпотеки з метою забезпечення вимоги іпотекодержателя за договором безвідсоткової позики від 22.09.2012 року, укладеним між іпотекодержателем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за умовами якого останній зобовязаний іпотекодержателю до 22.09.2015 року повернути позику у розмірі 295000,00 (двісті дев'яносто п'ять тисяч) Євро, що на момент передачі коштів складало суму 3053250,00 гривень згідно курсу НБУ на день оформлення договору.

Предметом іпотеки виступає: комплекс, який складається з цеху залізобетонних виробів під літерою «А» загальною площею 995,8 кв.м., та складу під літерою «Б» загальною площею 464,9 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Хуст, вулиця І.Франка, будинок № 175 "А" Закарпатської області, реєстраційний номер в РПВН 6876198.

Строк виконання зобовязань за договором позики настав 22.09.2015 року. Проте, позичальник не виконав жодних своїх зобовязань щодо повернення позики. За цих обставин, позивачем були направлені іпотекодавцю та боржнику письмові вимоги про усунення порушення при виконанні зобовязань, однак такі вимоги були ними проігноровані.

Та 28.09.2015 року було надіслано позичальнику та іпотекодавцю письмову вимогу про повернення коштів позичальником, вимогу про усунення порушеного зобовязання в тридцяти денний строк та попередження про наступне звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Позичальник 03.10.2015 року отримав вимогу про усунення порушень, проте, жодних коштів не повернув. ОСОБА_6 про задоволення прав іпотекодержателя іпотекодавець відмовився. Та станом на 29.12.2015 року іпотекодержателю не було повернуто жодних коштів у рахунок виконання зобовязань позичальника та/або Іпотекодавця за договором позики.

Заходів із належного збереження майна іпотекодавець та позичальник не вживають, предмет іпотеки в порушення умов договору не був ними застрахований. Посилаючись на викладене просив суд: звернути стягнення на предмет іпотеки та передати предмет іпотеки іпотекодержателю або уповноваженій ним особі в управління.

Рішенням Хустського районного суду від 01 червня 2016 року позов ОСОБА_2, задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 22.09.2012 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на нерухоме майно - комплекс, який складається з цеху залізобетонних виробів під літерою «А» загальною площею 995,8 кв.м., та складу під літерою «Б» загальною площею 464,9 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Хуст, по вулиці Франка І, будинок № 175 "А" (сто сімдесят пять літера "А") Закарпатської області, реєстраційний номер в РПВН - 6876198, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_7 від 15.02.2006 року за реєстровим № 684 та зареєстровано в Хустському державному підприємстві технічної інвентаризації за № 485 в книзі № 5 фіз. від 16.02.2006 року.

Встановлено спосіб реалізації нерухомого майна комплексу, шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Встановлено розмір початкової ціни предмета іпотеки у розмірі 295000,00 (двісті девяносто пять тисяч) Євро, що за курсом Національного банку України станом на день подання позовної заяви до суду становить суму 7018050,00 (сім мільйонів вісімнадцять тисяч пятдесят) грн.

Передано іпотекодержателю ОСОБА_2 або уповноваженій ним особі в управління нерухоме майно комплекс на період до реалізації предмету іпотеки. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Заперечуючи висновки суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що всупереч ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» судом не зазначено розмір вимог та невірно вказана початкова ціна предмету іпотеки. Вважає необґрунтованим висновок суду щодо передачі предмета іпотеки в управління позивачу. Звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів отримання ОСОБА_1 вимоги про виконання порушеного зобовязання. Посилається на те, що позичальник ОСОБА_3 повинен був бути залучений до справи у якості відповідача, а не третьої особи.

Ухвалою Хустського районного суду від 30 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про розяснення рішення Хустського районного суду від 01 червня 2016 року (Т.1, а.с.108, 109).

Ухвалою Хустського районного суду від 11 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення (Т.2, а.с.122, 123).

Зазначені ухвали Хустського районного суду оскаржені в апеляційному порядку представником позивача - ОСОБА_4 Та за результатом розгляду таких апеляційних скарг, апеляційним судом Закарпатської області постановлено ухвалу від 04 жовтня 2017 року якою дана оцінка щодо законності вищезазначених ухвал.

Рішення Хустського районного суду від 01 червня 2016 року позивачем чи його представником в апеляційному порядку не оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Встановлено, що 22 вересня 2012 року громадянин ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та громадянин України - ОСОБА_1 уклали договір іпотеки з метою забезпечення вимоги іпотекодержателя за Договором безвідсоткової позики від 22.09.2012 року (Т.1, а.с.6-8), укладеним між іпотекодержателем та ОСОБА_3, за умовами якого останній зобовязаний іпотекодержателю до 22.09.2015 року повернути позику у розмірі 295000,00 (двісті дев'яносто п'ять тисяч) Євро, що на момент передачі коштів складало суму 3053250,00 (три мільйони пятдесят три тисячі двісті пятдесят) гривень по курсу на день оформлення договору.

Предметом іпотеки виступає: комплекс, який складається з цеху залізобетонних виробів під літерою «А» загальною площею 995,8 кв.м., складу під літерою «Б» загальною площею 464,9 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Хуст, по вулиці І.Франка , будинок № 175 "А" Закарпатської області, реєстраційний номер в РПВН - 6876198, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_7 від 15.02.2006 року за реєстровим № 684 та зареєстровано в Хустському державному підприємстві технічної інвентаризації за № 485 в книзі № 5 фіз. від 16.02.2006 року, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 35422704 виданого Хустським державним підприємством технічної інвентаризації від 07.09.2012 року (Т.1, а.с.9-12).

Сторонами по справі не заперечується та обставина, що позику ОСОБА_3 не повернув, а тому, зважаючи на її безвідсотковість розмір заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 становить суму 295000,00 Євро, що еквівалентно сумі 7018050,00 гривень згідно курсу НБУ - 23,790, станом на 30.12.2015 року.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_3 не виконує в належний спосіб узятих на себе зобовязань за договором позики. Тоді як, згідно положень статей 526, 527 і 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 ЗУ Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. А ЗУ Про іпотеку передбачено, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно.

Згідно ч. 1 ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Зазначеними нормами прямо передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі порушення боржником своїх зобовязань.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стосовно посилань ОСОБА_1 на ту обставину, що відсутні докази отримання ним вимоги про виконання порушеного зобовязання. То з цього приводу колегія суддів вказує на таке, невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України (п. 35 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Також, необґрунтованим є й твердження відповідача про необхідність залучення у якості співвідповідача ОСОБА_3 зважаючи на наступне.

Відповідно ст. 11 ЗУ «Про іпотеку» (на яку посилається апелянт) у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Даною нормою передбачено виникнення у майнового поручителя права вимоги до боржника вже після задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, тобто виникнення права вимоги у майбутньому. Натомість рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки безпосередньо питання про жодні права чи обовязки боржника ОСОБА_3 не вирішуються, а відтак, останній правомірно залучений до участі в справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, що відповідає приписам ст. 35 ЦПК України.

У той же час, колегія суддів знаходить обґрунтованими інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції повністю не дотримався вимог ЦПК України та ЗУ Про іпотеку.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення позову, судом першої інстанції викладено резолютивну частину стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки в порушення вимог п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, та статей 38 і 39 ЗУ Про іпотеку.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 39 ЗУ Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Всупереч зазначеному, суд першої інстанції взагалі не вказав у резолютивній частині рішення суду загальний розмір заборгованості по позиці, здійснюючи звернення стягнення на предмет іпотеки, що підлягає виправленню.

Також на думку колегії суддів, судом першої інстанції невірно визначено початкову ціну продажу предмета іпотеки. Судом встановлено таку ціну у розмірі 295000,00 Євро з визначенням гривневого еквіваленту даної суми. Однак, судом жодним чином не обґрунтовано зазначення вказаної суми, яка є розміром боргу, що однак не являється тотожнім вартості предмета іпотеки.

При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу статей 38, 39 ЗУ Про іпотеку, колегія суддів приходить до висновку, що у розумінні ст. 39 ЗУ Про іпотеку встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Та у ч. 6 ст. 38 ЗУ Про іпотеку зазначено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Згідно ч. 1 ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Оскільки, реалізація предмета іпотеки буде здійснюватись шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, то початкова ціна продажу нерухомого майна буде визначатись в порядку, встановленому статтею 57 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року N 1404-VIII, що убачається з ч. 3 ст. 61 цього Закону (чинного на час апеляційного розгляду).

Проте, варто зазначити, що при укладенні договору іпотеки, обидві сторони цього договору, погодили заставну вартість предмета іпотеки для цілей такого договору у сумі 3053250,00 гривень, що на час укладення такого договору іпотеки забезпечувало виконання договору позики у розмірі 295000,00 Євро. Тобто, сума 3053250,00 гривень є тією ціною на час розгляду справи, рівень якої не може бути нижче за звичайні ціни на цей вид майна. А тому, саме такий розмір слід зазначити як початкову ціну продажу предмета іпотеки до визначення субєктом оціночної діяльності реальної вартості предмета іпотеки при здійсненні продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Судом першої інстанції задоволено вимогу про передачу предмета іпотеки в управління. Однак, колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на таке.

Як зазначено в ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про іпотеку» - після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем й іпотекодержателем або рішення суду, може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні, абзац 4 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку».

Тобто, вирішення питання про передачу майна в управління іпотекодержателя є правом, а не обовязком суду, і за умови, коли такі заходи необхідні.

Суд першої інстанції, задовольняючи дану вимогу, не навів у своєму рішенні жодного обґрунтування стосовно такого висновку.

При укладенні договору іпотеки, сторонами досягнуто згоди з приводу того, що на строк дії цього Договору, Предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) Іпотекодавця, п. 1.4. Договору Іпотеки від 22.09.2012 року.

На думку колегії суддів дана вимога позивача не доведена належними та допустимими доказами. Зокрема, позивачем належним чином не обґрунтовано необхідність та можливість отримання ним продукції, плодів і доходів, та забезпечення належного господарського використання предмету іпотеки. Хоч предметом іпотеки виступає майновий комплекс у який входить приміщення цеху залізобетонних виробів під літерою «А» загальною площею 995,8 кв.м., та складу під літерою «Б» загальною площею 464,9 кв.м., а не продукція, плоди та доходи від здійснення належного господарського використання предмету іпотеки.

Не надано доказів щодо можливого безгосподарного використання предмету іпотеки іпотекодавцем, що могло б призвести до його знецінення чи знищення. Посилання позивача на те, що всупереч умов Іпотечного договору предмет іпотеки не був застрахований є безпідставним, оскільки умовами іпотечного договору від 22.09.2012 року не передбачено обовязку іпотекодавця страхувати предмет іпотеки (Розділ 3 Договору).

За таких обставин у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити через її необґрунтованість та недоведеність.

Приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Враховуючи задоволення позовної вимоги ОСОБА_2, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір сплачений ним за предявлення позову в розмірі 6090 грн. З цих же підстав, сплачений апелянтом судовий збір за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягає.

Зважуючи на вище наведене та керуючись вимогами статей 34, 38, 39 і 41 ЗУ «Про іпотеку», приписами статей 10, 11, 60, 88, 212, 303, 307, 308, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,

р і ш и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити частково.

Рішення Хустського районного суду від 01 червня 2016 року скасувати, ухваливши в справі нове судове рішення про часткове задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості по основному зобовязанню за договором безвідсоткової позики від 22 вересня 2012 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі 295000,00 (двісті девяносто пять) тисяч Євро, що станом на 30.12.2015 року за курсом НБУ - 23,790 еквівалентно сумі у розмірі 7018050 (сім мільйонів вісімнадцять тисяч пятдесят ) гривень 00 копійок:

- звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 22 вересня 2012 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а саме, на нерухоме майно - комплекс, який складається з цеху залізобетонних виробів під літерою «А» загальною площею 995,8 кв.м., складу під літерою «Б» загальною площею 464,9 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Хуст, по вулиці Франка І., будинок № 175 "А" (сто сімдесят пять літера "А") Закарпатської області, реєстраційний номер в РПВН - 6876198, який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 15.02.2006 року - шляхом продажу предмету іпотеки із прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу предмета іпотеки визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість визначену в договорі іпотеки у розмірі 3053250 (три мільйони пятдесят три тисячі двісті пятдесят) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_2, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі суми 6090,00 грн., судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: