Провадження №22-ц/784/1238/17
Справа номер 487/377/17
Провадження номер 22-ц/784/1238/17 Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

комунального підприємства Миколаївської міської ради

«Центр захисту тварин»

на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва

від 03 квітня 2017 року,

ухвалене за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору директор комунального підприємства Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» (далі КП ММР «Центр захисту тварин») ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_3 предявила до КП ММР «Центр захисту тварин» зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

03 серпня 2015 року вона була прийнята на посаду заступника директора КП ММР «Центр захисту тварин».

31 жовтня 2016 року їй було доручено директором проведення аналізу корму «Брекіс» у звязку з поданням ветеринарним персоналом службової записки про хворобу собак. Зі змістом даної записки її ознайомлено не було.

ОСОБА_3 вказувала, що на виконання зазначеного доручення нею до Миколаївської обласної санітарно-епідеміологічної станції було надано зразки корму для тварин для проведення відповідного аналізу. Однак, в установі їй було повідомлено, що проведення аналізів можливе виключно за показниками зазначеними на упаковці.

Позивачка зазначала, що про зазначені обставини вона у присутності головного бухгалтера повідомила директора КП ММР «Центр захисту тварин», яка інших розпоряджень з цього питання не надавала. Разом з тим, у грудні 2016 року директор вимагала письмові пояснення щодо виконання вищезазначеного розпорядження, які в подальшому були надані.

ОСОБА_3 вказувала, що перебуваючи на лікарняному нею 19 грудня 2016 року подано заяву про звільнення з займаної посади з 26 грудня 2016 року за угодою сторін.

Однак, 19 грудня 2016 року наказом директора КП ММР «Центр захисту тварин» №86-к позивачку звільнено за одноразове грубе порушення основних обовязків відповідно до п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України з 26 грудня 2016 року.

Позивачка зазначала, що її звільнення було проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки дисциплінарне стягнення щодо неї було застосовано з порушенням строку, передбаченого ст.148 КЗпП України.

Крім того, під час її звільнення роботодавцем не було враховано обставини та ступінь тяжкості вчиненого проступку, а тому безпідставно застосовано положення п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення, поновити її на посаді заступника директора КП ММР «Центр захисту тварин», стягнути з відповідача на її користь заробіток за час вимушеного прогулу з 26 грудня 2016 року, а також моральну шкоду в сумі 6 400 грн.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Її поновлено на роботі в КП ММР «Центр захисту тварин» на посаді заступника директора з 26 грудня 2016 року. З відповідача на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 27437 грн.85 коп. та моральну шкоду у сумі 6 400 грн. З КП ММР «Центр захисту тварин» на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 1 920 грн. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, КП ММР «Центр захисту тварин» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що звільнення її з займаної посади було проведено з порушенням вимог Кодексу законів про працю України, а тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу (69 днів) у сумі 27 437 грн.85 коп. та моральна шкода у сумі 6400 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо незаконності звільнення позивача, але вважає помилковими розміри стягнутих з відповідача сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, з огляду на таке.

Згідно з п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків заступником керівника підприємства, установи, організації всіх форм власності.

Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України (ч.3 ст.41 КЗпП України).

Частина 3 статті 40 КЗпП України регламентує, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до ст.ст.147-149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Пункти 22, 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснюють, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Згідно з ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 серпня 2015 року ОСОБА_3 прийнято на роботу до КП ММР «Центр захисту тварин» на посаду заступника директора (а.с.9, 76).

04 серпня 2015 року ОСОБА_3 було ознайомлено з посадовою інструкцією заступника директора, яка не містить в собі обовязків позивача щодо проведення аналізу відповідності кормів тварин (а.с.79-81).

31 жовтня 2016 року розпорядженням директора КП ММР «Центру захисту тварин» ОСОБА_3 було доручено терміново провести аналіз корму «Брекис» у звязку з службовою запискою ветеринарного персоналу щодо хвороб собак та надати інформацію про проведену роботу 02 листопада 2016 р. (а.с.11, 34, 35).

Згідно з поясненнями ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_6 вони разом зверталися в усному порядку до державної установи «Миколаївський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» з питання проведення аналізу корму.

Однак, отримали відповідь про можливість проведення його лише за показниками, вказаними на упаковці.

Про це було повідомлено директора КП ММР «Центру захисту тварин», яка відповіла, що такий аналіз немає сенсу. Після цього інших доручень щодо аналізу корму не поступало.

01 грудня 2016 року на вимогу директора ОСОБА_3 склала пояснювальну записку, у якій зазначила про вищевикладене у письмовій формі (а.с.12).

З 02 по 24 грудня 2016 року позивач була непрацездатною, що вбачається з листків непрацездатності, виданих медичними установами м.Миколаєва (а.с.14-16).

Листом Державної установи «Миколаївський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» від 05 грудня 2016 року відповідача повідомлено, що Миколаївська обласна санітарно-епідеміологічна станція припинила свою діяльність після ліквідації у жовтні 2013 року. Проведення експертизи кормів для тварин не входить до напрямків діяльності ДП «Миколаївський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» (а.с.36).

Листом тієї ж установи від 07 грудня 2016 року відповідача повідомлено про те, що впродовж 2016 року зразки корму «Брекис» для проведення лабораторних досліджень КП ММР «Центру захисту тварин» не надавалися (а.с.37).

19 грудня 2016 року, перебуваючи на лікарняному, позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення за угодою сторін (а.с.13).

Проте, відповідно до наказу №86-к від 19.12.2016 р. була звільнена з займаної посади з 26 грудня 2016 року за одноразове грубе порушення основних обовязків за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України (а.с.10).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для поновлення позивача на роботі відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Суд повно і всебічно дослідив докази по справі і обґрунтовано встановив відсутність з боку позивача грубого порушення трудових обовязків, яке б давало підстави для звільнення її за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, а також наявність порушення відповідачем порядку застосування дисциплінарного стягнення.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині поновлення позивача на роботі.

Що ж стосується висновків суду про вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що судом невірно визначені суми їх відшкодування.

Виходячи з норм постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» при розрахунку середнього заробітку ОСОБА_3 повинні були братися розміри заробітної плати за серпень та вересень 2016 року, оскільки у жовтні та листопаді позивач працювала не повні місяці у звязку з перебуванням на лікарняному.

Таким чином, середній заробіток ОСОБА_3 буде становити 16 377 грн.48 коп. (10 755,36 грн. (заробіток за серпень та вересень 2016 року) : 44 робочі дні серпня та вересня 2016 року = 244,44 грн. (середньоденний заробіток) х 67 робочих днів (з 27 грудня 2016 року по 03 квітня 2017 року).

При визначенні компенсації позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції взяв до уваги характер та обсяг страждань позивача при його незаконному звільненні і стягнув 6400 грн. Однак, з урахуванням характеру протиправних дій роботодавця, їх тривалості та обсягу завданих страждань на думку колегії суддів зазначена сума є надто завищеною, тому розмір відшкодування моральної шкоди підлягає зміні до 1000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу комунального підприємства Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 03 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди змінити.

Стягнути з комунального підприємства Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 16 377 грн.48 коп. та моральну шкоду у сумі 1000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку.

Головуючий: О.В.Локтіонова

Судді: О.О. Ямкова

ОСОБА_7