АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/373/17 Справа № 195/1784/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Кравцової Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 основну суму боргу, 3% річних від простроченої суми, індекс інфляційних витрат, судові витрати, витрати на правову допомогу, всього 587911,38 гривень. У позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 відмовити повністю (а.с.192-193).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 відмовити повністю, задовольнити зустрічний позов ОСОБА_5; посвідчений 19 грудня 2008 року нотаріусом договір позики між ним, ОСОБА_5. та ОСОБА_6 визнати удаваним правочином; застосувавши до удаваного правочину нотаріально посвідченого 19 грудня 2008 року, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 договору позики правила договору оренди землі, де орендодавцем є ОСОБА_5, а орендатором ОСОБА_6 щодо двох земельних ділянок площею 6,07 га та 6,09 га на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області строком на п'ять років зі щорічною орендною платою в сумі 50000 грн. (а.с.194-195).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Проте, суд першої інстанції вказані вимоги не виконав.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 19.12.2008 року, було укладено договір позики грошових коштів в сумі 100000 грн., які позичальник отримав при підписанні договору та зобов'язувався повернути у строк до 19.01.2013 року. Сторони також передбачили, що у разі девальвації протягом строку дії договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 12692 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу. Договорі позики грошових коштів було посвідчено нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу ОСОБА_7О.(а.с.8).

З договору позики вбачається, що сторони домовилися щодо усіх істотних його умов. Так, ними визначено предмет договору, а саме грошові кошти, строк дії договору, відповідальність у разі невиконання зобов'язання, суму інфляційних витрат та три проценти річних від простроченої суми.

В забезпечення своїх зобов'язань, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 склали заповіти, якими розпорядилися на випадок своєї смерті на користь позивача земельними ділянками. Однакі, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 згодом скасували свої заповіти.

До матеріалів справи додано заповіт від 19 грудня 2008 року, посвідчений нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу ОСОБА_7, яким ОСОБА_4 заповідала ОСОБА_6 свою земельну ділянку площею 6,080 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області (а.с.54).

Відповідно до заповіту від 19 грудня 2008 року, посвідченого нотаріусом Магдалиніського районного нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_5 також заповідав ОСОБА_6 земельну ділянку площею 6,030 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташована на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області (а.с.53).

Копії державних актів на право власності на землю серії Р2 №172378 виданого 05.05.2004 року на ім'я ОСОБА_5 та серії Р2 №172484 виданого 05.05.2004 року на ім'я ОСОБА_4 підтверджують, що відповідачі дійсно мають у власності земельні ділянки (а.с.55,56).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно мали місце договірні відносини щодо позики грошових коштів, а тому підлягають стягненню як кошти, які були передані в якості позики, так і штрафні санкції за їх неповернення..

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками, оскільки відповідно до умов договору сторони дійшли згоди, що у разі девальвації протягом строку дії договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 12692 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Окрім того, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договором позики у п. 3 визначено, що вразі девальвації протягом строку дії договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 12692 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу. Суд першої інстанції визначив, що станом на день винесення рішення 28.01.2016 року офіційний курс одного долара США становив 24,8705 гривень, що підтверджується відповідним витягом, тому борг відповідачів становить 315656,06 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При укладанні договору сторонами визначено сплату інфляційних витрат у разі порушення термінів повернення позики.

Проте, відповідно до положень ст.3, 6, 12, 627-629 ЦК сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, однією з яких є свобода договору, та вимогам цивільного законодавства щодо здійснення цивільних прав, (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 12 ЦК України).

Норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таким чином, суд першої інстанції, стягуючи з відповідачів інфляційні витрати в розмірі 236742 грн. 04 коп. припустився невірного застосування вказаної норми, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Одночасно, суд першої інстанції правильно визначив, що з відповідачів підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми: 315656,06 х 3% / 365 х 1103 (кількість прострочених днів) = 28616,60 грн..

Стосовно доводів ОСОБА_4А , що між сторонами виникли орендні відносини належних їм земельних ділянок і в рахунок виплати орендної плати за користування землею, вони уклали договір позики грошових коштів відповідачами вказані обставини не доведено.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини. На які вона посилається як на доказ своїх вимог або заперечень. Докази повинні бути належними та допустимими, що визначено ст. 57 60 ЦПК.

ОСОБА_5 заявив суду клопотання про проведення по справі почеркознавчої експертизи на предмет дослідження підпису виконаного від імені ОСОБА_5 у змісті договору позики грошових коштів від 19.12.2008 року (а.с.133). В подальшому від проведення експертизи відмовився через відсутність необхідності в її проведенні, про що свідчить його заява (а.с.157).

З супровідного листа Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз слідує, що експертиза не була проведена внаслідок не надходження на рахунок інституту коштів за проведення такої експертизи з сторони відповідача ОСОБА_4А.(а.с.158).

Відмовляючи в задоволені зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_5 вказує на удаваність договору позики грошових коштів та його недійсність, посилаючись, що він не підписував його зміст. Суд першої інстанції зазначив, що такі доводи відповідача суперечать самі собі, оскільки не можливо визнати одночасно правочин удаваним та недійсним по своїй правовій природі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У абзаці першому п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року розяснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що виникають зі змісту правочину.

Колегія суддів вважає недоведеними доводи апелянтів стосовно того, що правочин є удаваним, оскільки доказів на підтвердження цього не надано.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачами не доведено факт удаваності укладеного 19 грудня 2008 року договору позики.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо того, що осатаній не просив визнати спірний договір недійсним спростовується матеріалами справи.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції також виходив з обставин доведеності таких витрат, з чим колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Особу, яка надає правову допомогу, згідно положень ч.1 ст.47 ЦПК України, віднесено до інших учасників цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

До матеріалів справи доданий договір про надання правової допомоги, яким передбачено, що адвокат здійснює захист прав позивача, зокрема в судах.

У матеріалах справи відсутні докази надання конкретних видів послуг та їх вартості, зокрема відсутній розрахунок оплати із зазначенням затраченого часу та акт про виконання робіт-послуг.

Наявні в матеріалах справи копії квитанцій (а.с.15, 139) про надання юридичних послуг на суму 1800 грн. та 4000 грн. не містять даних в межах якого договору були надані ці послуги, які саме послуги надавалися, квитанція на аркуші справи 15 не містить відомостей кому надані послуги. Крім того, вказані квитанції містять дані лише про вартість послуг, але в них відсутні дані про оплату цих послуг.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу - 4800 грн. скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Крім того, судом невірно визначено розмір судових витрат, що підлягає стягненню та поряжок стягнення.

З урахуванням понесених та доведених витрат з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 1048 грн,34 коп. з кожного.

В решти рішення залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 солідарно суму боргу в розмірі 315656,06 грн., 3% річних від простроченої суми - 28616,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витратив розмірі 1048,34 грн. з кожного.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: