10.05.2017 Справа № 363/1542/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ОСОБА_2, треті особи - Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області та ПАТ "Омега Банк", про визнання недійсним іпотечного договору,

встановив:

ОСОБА_1 у квітні 2016 року в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір іпотеки №2619/0808/71-079-Z-1 укладений 19 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2, посилаючись на те, що вказаний договір відповідачкою укладено без згоди Органу опіки та піклування, що призвело до порушення прав малолітніх дітей на законне право на житло.

В суді позивач просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Відповідачка ОСОБА_2 подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечила.

Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» проти задоволення позову заперечив, вважав його необґрунтованим та безпідставним. Також просив застосувати строки позовної давності передбачені ст. 257 ЦПК України.

Представник третьої особи Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області подав заяву про розгляд справи за його відсутності та при прийнятті рішення врахувати інтереси та права малолітніх дітей.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якого мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2).

13 липня 2008 року ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу продала квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59,70 кв.м.

На той час сім'я позивача та його неповнолітні діти проживали у вказаній квартирі, іншого житла не мали.

19 серпня 2008 року ОСОБА_2 уклала кредитний договір з ВАТ «Сведбанк», згідно умов якого банк надав останній грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 115 000,00дол. США на строк по 19 серпня 2028 року включно та на умовах, передбачених у договорі, а позичальник зобов'язалася повернути кредит, сплати проценти за користування ним та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені договором.

Згідно п. 1.4 кредитного договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_5 з метою придбання квартири АДРЕСА_2.

19 серпня 2008 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 114,7 кв.м.), що вбачається з договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київськог о міського нотаріального округу Глушко Л.В.

Того ж дня, 19 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір №2619/0808/71-079-Z-1, яким забезпечено належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №2619/0808/71-079 від 19 серпня 2008 року, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також усіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов.

Згідно п. 4 договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки належить йому на праві власності та до укладення цього договору ні предмет іпотеки, ні будь-яку його частину нікому будь-яким способом не відчужено, не передано в оренду, найом, користування на будь-яких інших підставах, він не є предметом податкової застави, судового спору і не перебуває під забороною (арештом), треті особи не мають на нього будь-яких прав, в тому числі прав та вимог, що підлягають державній реєстрації відповідно до чинного законодавства України.

Іпотекодавець свідчить, що його чоловік згоден з укладанням цього договору та його умовами. На підтвердження цього чоловік іпотекодавця надав іпотекодержателю письмову заяву про таку згоду.

22 травня 2014 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Омега банк», третя особа - ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, ТОВ «Кредитні ініціативи», Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради про визнання недійсним іпотечного договору, відмовлено повністю.

16 вересня 2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Вишгородського РУЮ в Київській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як пояснив в суді позивач квартира АДРЕСА_2 придбавалася в інтересах родини з метою поліпшення житлових умов, частково за кошти отримані від продажу попередньої квартири ОСОБА_2 та за кредитні кошти.

Згідно з договором іпотеки від 19 серпня 2008 року та анкетою-заявою на отримання кредиту на час укладення кредитного договору і іпотечного договорів ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_1 проживали та були зареєстровані в АДРЕСА_1. ОСОБА_2 повідомила банк про наявність двох неповнолітніх дітей.

Згідно довідок форми №3 від 23 серпня 2011 року та від 23 листопада 2016 року у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2 зареєструвалася 13 листопада 2008 року, її чоловік ОСОБА_3 - 13 березня 2013 року, а діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - 16 квітня 2009 року.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною шостою статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Відповідно до статті 8 ЦПК України та статті 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вирішуючи питання про визнання недійсним договору іпотеки та правильне застосування до спірних правовідносин статті 405 ЦК України, частини другої статті 177 СК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» і статей 203, 215 ЦК України, необхідно установити з якою метою придбавався житловий будинок, який є предметом іпотеки (поліпшення житлових умов сім'ї), чи був цей будинок єдиним житлом його сім'ї, чи є у сім'ї інше житло, а також чи відчужено будинок, в якому сім'я проживала до цього.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири, кредитний договір та договір іпотеки укладалися майже одночасно, тому покупець квартири та його сім'я не були й не могли бути зареєстровані в ній в той же день з об'єктивних причин; сторонам було відомо, що ОСОБА_2 брала кредит саме з метою купівлі квартири для поліпшення житлових умов своєї сім'ї і що квартира, у якій проживала сім'я до цього продана, іншого житла його сім'я не мала, тому відбулась єдина операція, спрямована на зміну житлових умов сім'ї позивача, в тому числі і його неповнолітніх дітей.

При цьому спірний договір іпотеки укладено без дозволу органу опіки та піклування, що призвело до порушення прав малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін( ст. 260 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи про існування спірного іпотечного договору позивачу стало відомо в момент його укладання, тобто 19 серпня 2008 року, що вбачається з п. 4 договору іпотеки, згідно якого на підтвердження згоди на його укладанням та умови чоловік іпотекодавця (позивач по справі) надав іпотекодержателю письмову заяву про таку згоду. З Умовами кредитного договору та договору іпотеки позивач ознайомлений.

Відтак, про порушення свого права позивач дізнався 19 серпня 2008 року, і саме з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності загальною тривалістю у три роки.

Разом з тим, з вказаним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 21 квітня 2016 року, тобто після спливу трьохрічного строку позовної давності, що згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Крім того, позивач вже оскаржував вказаний договір іпотеки, що вбачається з рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2014 року, проте лопотання про поновлення строків для звернення до суду із вказаним позовом не подавав.

Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити, з підстав пропущення строків позовної давності.

На підставі викладеного та керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя