Справа № 189/614/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.04.2017 року Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Лукінова К.С.

при секретареві Копиці С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Покровське заяву ОСОБА_1, зацікавлена особа: Покровський районний відділ ДРАЦС ГТУЮ в Дніпропетровській області про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В :

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просила встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Донецьк Донецької області, Україна. В своїй заяві вона зіслалася на те, що вона постійно мешкає в м. Донецьк, за вказаною в заяві адресою. В неї була матір ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_2 померла за місцем проживання в м. Донецьк На підставі лікарського свідоцтва про смерть органами юстиції так званої "ДНР", а саме "Кировским отделом ЗАГС г. Донецка ГРП Министерства юстиции ДНР" їй було видане свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_3 року. 26.04.2017 року заявниця звернулася до Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Дніпропетровській області для реєстрації факту смерті своєї матері органами державної влади України, проте в реєстрації смерті їй було письмово відмовлено, оскільки нею для підтвердження факту смерті матері було надано документ, що виданий на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Отже свідоцтво про смерть ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, яке видано органами окупаційної влади, є недійсним та не створює правових наслідків.

Справу розглянуто відповідно до ст.169 ЦПК України у відсутності заявниці ОСОБА_1, та представника зацікавленої особи, які надіслали до суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності.

Заявниця заяву підтримала та просить її задовольнити.

Представник зацікавленої особи проти задоволення заяви не заперечує.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_4. (а.с.10)

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 07.08.1974 року. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с.10).

З копії свідоцтва про смерть, виданого так званою ДНР, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року у віці 82 років у Кіровському районі м. Донецьк, про що ІНФОРМАЦІЯ_3 року зроблено відповідний актовий запис № 2046 (а.с.7)

Відповідно до листа Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області від 26.04.2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації смерті її матері у зв'язку з тим, що надані нею документи видані органами окупаційної влади, а отже не є дійсними і не створюють будь яких правових наслідків (а.с.9).

Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано ОСОБА_1, яка є дочкою померлої.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2, заявниця подала копію свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_3 року, копію лікарського свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_3 та копію довідки про причину смерті, з яких видно, що ОСОБА_2, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року у Кіровському районі м. Донецьк.

Оцінюючи свідоцтво про смерть, лікарське свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання (ч.4 ст.257-1 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, зацікавлена особа: Покровський районний відділ ДРАЦС ГТУЮ в Дніпропетровській області про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Донецьк Донецької області, Україна.

Відповідно до вимог ч.ч.4, 5 ст. 257-1 ЦПК України допустити негайне виконання рішення шляхом його невідкладного направлення до Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровської області - для державної реєстрації смерті ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Покровський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Суддя: К.С. Лукінова