У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю: представника відділу ДВС державного виконавця Кірянової Н.В.,

представника стягувача ОСОБА_3,

представника боржника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником адвокатом ОСОБА_4, на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2016 року у справі за поданням державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_6 про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2016 року подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_6 про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_7 у праві виїзду за межі України, задоволено повністю.

Тимчасово обмежено ОСОБА_7, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань.

Вважаючи ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_4 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції не враховано вимог закону щодо обовязкової наявності факту ухилення від виконання зобовязань боржником та умислу на невиконання судового рішення для того, щоб обмежити його у виїзді за межі держави. Стверджує, що накладена судом заборона порушує права ОСОБА_7 як іноземного громадянина відвідувати свою державу. Додає, що його довіритель є студентом вищого навчального закладу в ОСОБА_8, там проживають його батьки похилого віку, а також дружина та малолітня дитина, безпосереднього спілкування з якими він позбавлений через обмеження у виїзді за межі України. Зазначає, що на забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_7 перед стягувачем ТзОВ «Приватні інвестиції» укладено договір іпотеки. Звертає увагу, що підставою для звернення державного виконавця до суду слугував факт несплати боргу за виконавчим документом, але не факт ухилення від виконання рішення суду та доводить, що невиконання рішення та свідоме умисне ухилення від його виконання є різними за змістом поняттями та повинні доводитись в суді різними доказами, яких не було надано державним виконавцем та не здобуто судом. Окрім цього вказує на процесуальні порушення, які виявились у тому, що подання державного виконавця було розглянуте без участі боржника, чим позбавлено останнього права на висловлення своєї позиції в суді та захист своїх прав, а державного виконавця звільнено від обовязку доказування факту ухилення боржника відвиконання своїх зобовязань. З наведених міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання державного виконавця.

Перевіривши подані докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до

______________________________________________________________________________________________________________________________Справа № 2-2310/11 Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_9

Провадження № 22-ц 787/671/2017 Суддя-доповідач ОСОБА_10

висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно п.18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та виходив із того, що божник за виконавчим провадженням ОСОБА_7 як іноземний громадянин може бути обмежений у виїзді за межі України до виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням.

На підтвердження даного висновку в ухвалі суду першої інстанції містяться необхідні доводи й обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Частинами 3, 4 ст. 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що виїзд та в'їзд з/та в Україну іноземця та особи без громадянства може бути за рішенням суду тимчасово відкладено до виконання ним майнових зобов'язань перед фізичними та юридичними особами в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України або тимчасово обмежується право виїзду з України.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби на виконанні у Рівненському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Рівненського міського суду № 2-2310/11 від 08.11.2012 року про стягнення із ОСОБА_7 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованості в розмірі 519 347,94 грн..

08 квітня 2016 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа та надано строк для добровільного виконання виконавчого документа до 15 квітня 2015 року (а.с. 97). Копії постанови направлено сторонам для виконання та до відома.

Станом на день звернення до суду божником ОСОБА_7 борг не погашено, і, відповідно, зобовязання за виконавчим документом не виконані.

Положення ст. 377-1 ЦПК України передбачають, що така ознака, як ухилення боржника від виконання рішення є обовязковою для вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Під ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ст. 12 ч.6 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Саме невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, вказаного в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обовязків.

На обґрунтування подання державним виконавцем було додано копію виконавчого листа, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 08.11.2012р. у справі № 2-2310/11; копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №50737757 від 08.04.2016р..2014р.; копію рекомендованого повідомлення про вручення боржнику поштового відправлення 14.04.2016р.; акт державного виконавця від 22.04.2016р. про те, що боржник ОСОБА_7 не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, і відсутність майна, на яке може бути звернуто стягнення; пояснення колишньої дружини боржника від 22.04.2016р. про те, що він виїхав за кордон і опікується своїми батьками; запит державного виконавця про надання відомостей щодо реєстрації боржника та відповіді на нього із зазначенням адреси реєстрації: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 має посвідку на постійне проживання в Україні серії РВ № 005173, видану ВГІРФО УМВСУ в Рівненській області 25.12.2006 року.

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_7 не зявляється на виклики державного виконавця, не повідомив про зміну місця проживання, що зобовязаний був зробити. Такий факт підтверджується вищезазначеним актом про відсутність за місцем проживання та поясненнями колишньої дружини боржника.

В ході виконавчого провадження державним виконавцем встановлено, що квартира АДРЕСА_2, власником якої на підставі договору купівлі-продажу ВЕК № 727051 від 24.04.2007 року є боржник ОСОБА_7, передана ним в іпотеку, що підтверджується Витягом із Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 24.04.2017р.. В даній квартирі зареєстровані та проживають колиишня дружина боржника ОСОБА_11 з їх неповнолітньою дитиною.

У звязку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку про те, що державним виконавцем при зверненні з поданням про обмеження виїзду особи за межі України надано належні та беззаперечні докази ухилення боржника від обовязку погашення боргу за рішенням суду.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів враховує відсутність іншої можливості примусового виконання судового рішення державним виконавцем.

Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, що звернулась із апеляційною скаргою, суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, 312-315, 377-1 ЦПК України, колегія суддів, колегія суддів, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником адвокатом ОСОБА_4, відхилити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді: Шеремет А.М.

ОСОБА_2