АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 621/39/15-ц Головуючий суддя І інстанції Бібік О.В.
Провадження № 22-ц/790/5750/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді Яцини В.Б.

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01 вересня 2017 року та на додаткові рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01 вересня 2017 року та від 13 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», третя особа ОСОБА_5, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И Л А :

09.01.2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу На обґрунтування посилався на те, що Наказом ОСОБА_3 № 349-к від 11.12.2014 року він був з порушенням діючого порядку незаконно звільнений з посади заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду ОСОБА_3, у зв'язку зі скороченням штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На обґрунтування позову послався на те, що 30 вересня 2014 року адміністрація попередила його про припинення трудового договору у зв'язку зі скороченням штату працівників підприємства з 01 грудня 2014 року. 23 жовтня 2014 року його було ознайомлено з переліком вакантних посад ДК «НЕК «Укренерго», на підставі чого він надав згоду для переведення на посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду начальника служби. При цьому на вимогу керівництва підтвердити свій стан здоровя він 14 листопада 2014 року надав начальнику відділу кадрів висновок медичної комісії про придатність для роботи за вакантною посадою, яка була ним обрана та відповідала кваліфікації, однак всупереч цієї домовленості, на вказану посаду керівництво прийняло іншого працівника. Профспілковий комітет не надав згоди на звільнення ОСОБА_4

11 грудня 2014 року позивача було звільнено з посади заступника головного інженера протиаварійної роботи і технічного нагляду ОСОБА_3 у зв'язку зі скороченням працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому в поданні до профспілкового комітету, надісланої для отримання згоди на звільнення позивача, містяться безпідставні висновки керівництва ОСОБА_3 щодо його несумлінного ставлення до своїх посадових обов'язків, а також аналіз роботи під час обіймання позивачем посади директора ОСОБА_3 На думку позивача, інформація, яка міститься в поданні керівництва підприємства є неправдивою, та такою що принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

У зв'язку з порушенням відповідачем права позивача на повагу до гідності, честі ділової репутації та у зв'язку з незаконними діями відповідача по звільненню позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що втрачені нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення його прав та глибину душевних страждань, вважав за необхідне стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду.

Після уточнення своїх вимог 18 березня 2015 року позивач остаточно просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 349-к від 11.12.2014 року, поновити його на роботі, на посаді заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго».

Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Визнати інформацію щодо неналежного виконання ОСОБА_4 своїх трудових обов'язків, яка міститься в Подані до профспілкового комітету ОСОБА_3 від 24.11.2014, недостовірною та зобов'язати відповідача спростувати вказану інформацію, письмово звернувшись до профспілкового комітету ОСОБА_3

Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду завдану в наслідок порушення його прав та незаконного звільнення в сумі 100 000 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 01 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», третя особа ОСОБА_5, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, спростування недостовірної інформації задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ №349-к від 11.12.2014 року про звільнення ОСОБА_4 з посади заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго». Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго». Стягнуто з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з 11.12.2014 року по 01.09.2017 року, у розмірі 472596 (чотириста сімдесят дві тисячі п'ятсот дев'яносто шість) грн. 29 коп. Визнано інформацію, викладену в поданні відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» до профспілкового комітету відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» від 24.11.2014 року, а саме: «у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх трудових обов'язків, згідно звітів щодо виконаної роботи, які були надані ОСОБА_4 директору ОСОБА_3». Зобов'язано керівництво відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» спростувати вказану інформацію у такий же спосіб, який її було розповсюджено, а саме шляхом направлення письмового звернення до профспілкового комітету відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» про визнання вказаної інформації недостовірною. Стягнуто з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_4 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн. компенсації моральної шкоди. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі та в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 01 вересня 2017 року вкладено абзац п'ятий резолютивної частини рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01.09.2017 року в наступній редакції:

«Визнати інформацію, викладену в поданні відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» до профспілкового комітету відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» від 24.11.2014 року, а саме: «у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх трудових обов'язків, згідно звітів щодо виконаної роботи, які були надані ОСОБА_4 директору ОСОБА_3», недостовірною.»

Стягнуто з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_4 судові витрати, понесені у зв'язку з оплатою судово-психологічної експертизи №7979 від 28.03.2017 року в сумі 13240 (тринадцять тисяч двісті сорок) грн. 00 коп.

Додатковим рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13 вересня 2017 року стягнуто з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_4 судові витрати, понесені у зв'язку з оплатою комісійної судово-медичної експертизи №230-КЕ/2015/пп від 04.12.2015 року в сумі 2015 (дві тисячі пятнадцять) грн. 17 коп.

Стягнуто з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь держави судовий збір в розмірі 4884 грн. 80 коп.

Не погодившись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, ДП «НЕК «Укренерго» в апеляційній скарзі просить вказані рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на позивача.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням вимог чинного законодавства, судом не було зясовано належним чином обставини справи, які мають значення для правильного вирішення індивідуального спору, неправильно та неповно досліджені докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, судом було невірно застосовано як норми матеріального, так і норми процесуального права. Вказали, що з урахуванням протипоказань МСЕК, ОСОБА_4 за станом здоровя не відповідає посаді заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду начальника служби відповідно до затвердженої посадової інструкції. Вказали, що судом не було взято до уваги проходження ОСОБА_4 медичного огляду в неналежному медичному закладі, та скасування в подальшому висновку цього закладу. Зауважили, що ОСОБА_4 відмовився від зайняття запропонованих посад 11.12.2014. Послались на те, що відмова профспілкового органу від надання згоди на звільнення позивача була відхилена керівником, оскільки не була належним чином обґрунтована, що давало права відповідачу на звільнення ОСОБА_4 Вважають, що моральна шкода не підлягає стягненню, оскільки відповідачем не було порушено порядок звільнення позивача. Вказали, що неналежність виконання ОСОБА_4 своїх обовязків підтверджується його звітами. Зауважила, що інформація, яку позивач просив визнати недостовірною була надана роботодавцеві на виконання вимог ст. 43 КЗпП України лише на розгляд профспілкового органу і тому не було поширення інформації. Послались на те, що розгляд справи у суді був затягнутий представниками позивача, що не було взято до уваги судом при розрахунку стягнення заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Апеляційна скарга містить заперечення на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року про залучення до участі у справі ОСОБА_5 у якості третьої особи.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення осіб, що зявились, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Наказу ОСОБА_3 електроенергетичної системи № 224-к від 18.11.2009 року ОСОБА_4 працював на посаді заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду ОСОБА_3 електроенергетичної системи.

Наказом НЕК «Укренерго» № 16-к від 14.02.2011 року (скорочена назва юридичної особи на момент призначення на посаду директора) ОСОБА_4 був призначений на посаду директора ОСОБА_3 електроенергетичної системи.

Наказом ДП «НЕК «Укренерго» № 223-к від 23.04.2014 року він був переведений на посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду ОСОБА_3

Відповідно до наказу № 264 від 30.09.2014 року директора ОСОБА_3 ДП «НЕК «Укренерго» на підставі факсограм ДП «НЕК «Укренерго» від 08.09.2014 №01/01-9/9905 та від 26.09.2014 № 01/01-9-1/10736 було виведено зі штату посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду, а також начальника служби протиаварійної роботи і технічного нагляду та введено одну посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду - начальник служби протиаварійної роботи і технічного нагляду, тобто відбулося скорочення штату.

30.09.2014 у звязку з цим ОСОБА_4 був письмово повідомлений про можливе звільнення. Дане попередження мало застереження, що у разі появи впродовж двомісячного терміну вакансій, що відповідають його кваліфікації та стану здоров'я йому буде направлено пропозицію даної роботи.

ОСОБА_4 23.10.2014 ознайомився з переліком запропонованих адміністрацією вакантних посад на підприємстві, що відповідають його кваліфікації та стану здоровя, та погодився на запропоновану посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду - начальника служби.

При цьому 28 листопада 2014 відповідно до наказу №328-к з посади заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду - начальника служби було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України ОСОБА_6, та призначено ОСОБА_7, ці призначення відбулися вже після надання ОСОБА_4 своєї згоди на його переведення на цю посаду.

Із пропозиції від 11.12.2014 про ознайомлення із переліком вакантних посад ОСОБА_3 на 21 аркуші вбачається, що ОСОБА_4 зазначив, що йому було вже зроблено пропозицію і керівництво підприємства розцінило запис ОСОБА_4 як відмову від запропонованих посад та склало акт від цієї ж дати (т. 1 а.с. 95, 96)

Наказом ОСОБА_3 № 349-к від 11.12.2014 року ОСОБА_4 був звільнений з посади заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду ОСОБА_3 у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Подання до профспілкового комітету ОСОБА_3 від 24.11.2014 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_4 з підстав, передбачених п.1, ч.1 ст.40 КЗпП України, уповноваженим органом власника вмотивовано тим, що відповідно до наказу ОСОБА_3 № 264 від 30.09.2014 року на вказаному підприємстві скорочується посада заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду, яку обіймає ОСОБА_4 Вказано, що 23 жовтня 2014 року ОСОБА_4 адміністрація запропонувала перелік усіх вакантних посад по ДП НЕК «Укренерго» і він дав свою згоду на переведення на посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду - начальника служби протиаварійної роботи і технічного нагляду. У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_4 виконання ним своїх посадових обов'язків на попередніх посадах, які виразились у безпідставному звільненні працівника, частого перебування у щорічних відпустках, не виявляння бажань приймати участь у відрядженнях, проходження медичного огляду у іншому медичному закладі, ніж той, до якого його було направлено керівництвом 30.10.2014 року. До переведення на посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду ОСОБА_4 обіймав посаду керівника ОСОБА_3 За цей час було звільнено згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_8, яку відповідно до рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 серпня 2014 року було поновлено на посаді та виплачено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мали місце позови до судових інстанцій і від інших працівників, яких було звільнено за угодою сторін.

Під час перевірки фінансово-господарської діяльності за період 2013-2014р.р. в ОСОБА_3 було виявлено найбільшу кількість порушень, на підставі яких слідчим відділом ХМУ ГУМВС України в Харківській області проводиться досудове розслідування, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000258 від 03.09.2013р., та зареєстроване за ознаками ч. 5 ст. 191 КК України (т. 1 а.с.17-18)

Із відповіді первинної профспілкової організації працівників енергетики та електротехнічної промисловості України № 502-47 від 03.12.2014 року вбачається, що вказане подання було розглянуто на протязі двох засідань, із витребуванням додаткової інформації стосовно обґрунтування скорочення посади та підстав для звільнення працівника, за участі представника адміністрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і після їх розгляду профспілковий комітет 01.12.2014 року вирішив відмовити у наданні згоди адміністрації ОСОБА_3 на звільнення ОСОБА_4 на підставі п.1, ч.1 ст.40 КЗпП України. Вказане питання на засіданні профкому до кінцевого прийняття рішення розглядалось два рази, 26.11.2014 року та 01.12.2014 року, і тому суд його розцінив, як прийняте обґрунтовано (т.1 а.с.19).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача є незаконним у зв'язку із недотриманням відповідачем при звільненні частини порядку звільнення, передбаченого у частині першої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України та ст. 43 КЗпП України, а саме: позивач не був призначений на запропоновану вакантну посаду, на яку він погодився, натомість на цю посаду був прийнятий інший працівник, при цьому ОСОБА_4 надав до адміністрації медичну довідку на підтвердження можливості за станом здоровя виконувати цю роботу; рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є обґрунтованим, оскільки питання надання згоди на звільнення ОСОБА_4 з підстав, передбачених п.1, ч. 1 ст. 40 КЗпП України було предметом розгляду двох засідань первинного профспілкового комітету 26.11.2014 та 01.12.2014. Конкретне обґрунтування прийняття рішення первинного профспілкового комітету щодо відмови у наданні згоди роботодавцю на звільнення позивача з роботи за ініціативою власника міститься у протоколах засідання цього органу № 56/11 від 26.11.2014р. та № 57/11 від 01.12.2014, на які є посилання у тексті рішення профспілкового комітету від 01 грудня 2014 року, тобто за необґрунтованістю (т. 1 а.с. 19, 91).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, який ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах, належним чином вмотивований і доводами скарги не спростовується.

Як зазначено у положеннях ч.1 ч. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; (п.1); особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; (п.2); працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; (п.3).

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вказана правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України у справі №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, на яку суд першої інстанції у даному випадку обґрунтовано послався.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що позивач, який є інвалідом ІІ групи, не підтвердив можливості за станом здоровя бути призначеним на запропоновану 23.10.2014 вакантну посаду, на яку він погодився.

Дійсно, згідно довідки МСЕК серії 10 ААА № 601389 ОСОБА_4 в результаті огляду від 16.03.2011 визнаний інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням. Йому протипоказаний тяжка фізична праця, тривале перебування у вимушеній позі, психоемоційне навантаження (т. 1 а.с. 85).

Однак, як встановлено апеляційним судом, вакантна посада заступник головного інженера з протиаварійної роботи начальник служби, на яку погодився позивач, не віднесена жодним нормативним актом до посади із шкідливими умовами правці чи шкідливим фактором виробничого середовища, ця посада не була атестована як посада зі шкідливими умовами праці, тому відповідно до п. 1.3 Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого Наказом МОЗ від 21.05.2007р. за № 246, не потребувала медичного огляду працівника певних категорій. Вказана посада не належить до Переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, затверджених постановою КМ України від 21.02.2001р. № 163. Підтвердження шкідливих умов чи факторів праці можливе тільки при віднесенні робочого місця до категорії із шкідливими умовами праці за результатами атестації робочих місця за умовами праці, однак таких даних стосовно запропонованої позивачу посади, на яку він погодився відповідач не надав. Згідно Правил охорони праці під час експлуатації ЕОМ, затверджених наказом Держнаглядохоронпраці України від 10.02.1999 № 21 робота на компютері не відноситься до категорії шкідливих і важких.

Таким чином, за відсутності атестації стосовно обмежень за станом здоровя запропонованої позивачу 23 жовтня 2014 року вакантної посади, на яку він погодився, відповідач не мав права направляти позивача для проходження обовязкового попереднього медичного огляду працівника згідно Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, який було затверджено наказом МОЗ від 21.05.2007р. за № 246, а ОСОБА_4 не повинен був його проходити. Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Суд першої інстанції не звернув уваги, що такі дії адміністрації за своїм характером є дискримінаційними.

Більш того, ОСОБА_4 підкорився розпорядженню адміністрації, пройшов медичний огляд і надав висновок медичної комісії від 18.11.2014 року про придатність до роботи користувачем ПЕОМ (т. 1 а.с. 83 на звороті). Колегія суддів за недоведеністю відхиляє посилання в доводах скарги на те, що листом головного лікаря міської лікарні від 03.12.2014р. було скасовано вказаний висновок, оскільки у вказаному листі йдеться про інші медичні документи, датовані 13.11.2014, а не 18.11.2014 (т. 1 а.с. 87).

Відповідно до розяснення, які були надані судам у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. В матеріалах справи відсутні докази того, що призначення наказом № 337-к від 28 листопада 2014 року ОСОБА_9 на посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду начальника служби замість ОСОБА_4, якому до цього 23 жовтня 2017 року була запропонована ця посада, на яку він погодився, відбулося відповідно до вищевказаних правил про перегрупування, доцільність якого суд не перевіряє, або що ОСОБА_4 є менш кваліфікованим працівником, ніж ОСОБА_9

Дійсно, у даному випадку відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що незгода органу первинної профспілкової організації була необґрунтованою і тому керівництво мало право її відхилити, оскільки в тексті незгоди профспілкової організації є посилання на протоколи засідань, в яких міститься таке обґрунтування, а ці протоколи для керівництва були доступними для їх відповідного врахування при ухваленні рішення про звільнення позивача.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей. Саме така правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року №6-119цс15 щодо застосування ст. 43 КЗпП України, на яку суд першої інстанції правильно послався.

Однак суд першої інстанції припустився помилки у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також при вирішенні позову про захист честі та гідності, спростування неправдивої інформації та стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням та поширенням неправдивої інформації.

Так, у абз. 4 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам було розяснено з приводу застосування норми ч.2 ст.235 КЗпП України, згідно якої оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з'являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Відповідно до статті 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Із матеріалів справи вбачається, що понад року розгляд справи судом відбувався внаслідок проведення судово-психологічної експертизи, призначеної за заявою позивача для вирішення питання про можливий розмір грошової компенсації за заподіяні позивачу моральні страждання ухвалою суду першої інстанції від 17.04.2015 (а.с. 43-44 т. 2). Підставою для призначення такої експертизи було доповнення ОСОБА_4 18.03.2015 первинного позову вимогою про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням та поширенням неправдивої інформації, який був прийнятий до спільного розгляду судом ухвалою від 18.03.2015 (т. 1 а.с. 225-230).

Вказані процесуальні дії позивача, який був представлений в суді адвокатом, мали умисний характер, і вони призвели до затягування розгляду справи на строк понад один рік. З урахуванням того, що у позивача була реальна процесуальна можливість вирішення первинного позову у визначений ст. 157 ЦПК України розумний строк, та звернення до суду з додатковими вимогами для їх розгляду в іншій справі, в чому перешкод ані від суду, ані від відповідача не було, не наражаючи відповідача внаслідок цього на значне збільшення суми відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - суд першої інстанції у даному випадку мав усі підстави для застосування вказаної норми ч. 2 ст. 235 КЗпП України про сплату середнього заробітку позивачу за час вимушеного прогулу не більш як за один рік після незаконного звільнення.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату ОСОБА_4 та наданий позивачем розрахунок, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача за один рік після його звільнення 11.12.2014 складає 150 266,93 грн., а не 472596,29 грн., як помилково вирішив суд першої інстанції за період з 11.12.2014 по день ухвалення оскаржуваного рішення 01.09.2017.

Що стосується вимог про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок цього, то колегія суддів в цьому питанні виходить з наступного.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Згідно положень статті 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Стаття 277 ЦК України передбачає наступні правила спростування недостовірної інформації:

1.Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

…

4. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

5. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

…

7. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Суд, встановивши факт поширення в поданні на ім'я голови первинної профспілкової організації інформації щодо ОСОБА_4, а саме: «у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх трудових обов'язків, згідно звітів щодо виконаної роботи, які були подані ОСОБА_4 директору ОСОБА_3» дійшов висновку, що поширена інформація є негативною та недостовірною, оскільки категорія «несумлінний працівник» повинна бути доведена через застосування роботодавцем до працівника заходів дисциплінарного і громадського впливу, або деприміювання, а доказів цьому відповідачем не надано.

Колегія суддів не погоджується з такими висновки суду першої інстанції.

Так, у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» було роз'яснено судам, що згідно положень статті 40 Конституції України та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що у даному випадку керівництво надіслало до профспілкової організації певну службову інформацію, в якій в межах своєї компетенції надало свою оцінку професійним якостям працівника, а профспілковий комітет відповідно до Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» перевірило цю інформацію, з нею не погодилось, на підставі чого не надала згоди на пропозицію керівництва про звільнення позивача.

Дійсно, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладеним на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення може бути підставою для звільнення працівника.

Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ч. 2 ст. 140 КЗпП України у трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У даному випадку відповідачем у поданні до профспілки про надання згоди на звільнення ОСОБА_4 за п. 1 ст. 40 КЗпП України була вказана інформація про несумлінне виконання позивачем посадових обовязків, яка не була правовою підставою для передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. В такому випадку відповідно до вказаної норми ч. 1 ст. 59 ЦПК України письмові докази про несумлінне виконання відповідачем своїх посадових обовязків не обмежуються відповідною формою - наказами про застосування до позивача у звязку з цим заходів дисциплінарного і громадського впливу, тому за наявності у справі письмових доказів про те, що ОСОБА_4 не виконував покладених на нього трудових обовязків згідно наданих звітів на імя директора, не виявляв бажання приймати участь у відрядженнях, які були необхідні виходячи з його службових обовязків, висновки суду про не доведеність цієї інформації є безпідставними.

Крім того, суду було необхідно надати належну оцінку змісту інформації, викладеної у поданні до профспілкового комітету ОСОБА_3 про те, що у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_4 М,П. своїх трудових обовязків, згідно звітів щодо виконаної роботи, які були надані ОСОБА_4 директору ОСОБА_3, відповідно до ст. 139 КЗпП України керівництво ОСОБА_3 вважає недоцільним переведення ОСОБА_4 на посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду начальника служби.

Такі судження за своїм змістом перебувають в компетенції керівництва і мають суто оціночний характер, який не був підставою для дисциплінарного стягнення чи звільнення позивача, а тому відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» самі по собі не підлягають окремому спростуванню або доведенню їх правдивості.

З огляду на вищевказане у задоволенні позову про захист честі і гідності у вигляді спростування неправдивої інформації та у відшкодуванні моральної шкоди необхідно відмовляти, за його безпідставністю.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ст. 23 ЦК України визначено право на відшкодування моральної шкоди:

1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно висновку судового експерта-психолога від 28.03.2017р. № 7979 ОСОБА_4 були спричинені страждання, які виразилися у відчуття образи, приниження, душевного спустошення, відчутті безвихідності та власної неповноцінності, які виникли в процесі та після звільнення його з посади заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду ОСОБА_3 Вирішити питання про можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) не виявляється можливим, до остаточного вирішення судом правомірності/неправомірності звільнення позивача, за відсутності методики визначення компенсації в таких умовах (а.с. 11-17 т. 3).

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням вищевказаних обставин справи, глибини душевних страждань позивача, повязаних із його звільненням, того факту, що судом були захищенні його права, присуджений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, передбаченої ст.. 237-1 КЗпП України, 50 000 грн., не у повній мірі відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням вказаних чинників колегія суддів вважає за необхідне зменшити цей розмір до 15 000 грн., в іншій частині ці вимоги є недоведеними.

Також, колегія суддів відхиляє заперечення на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року про залучення до участі у справі ОСОБА_5 у якості третьої особи, оскільки оскаржуваними рішеннями не було вирішено питання про обов'язки ОСОБА_5

З огляду на те, що висновки суду не у повній мірі відповідають обставинам справи, суд помилився у застосуванні норм матеріального і процесуального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду по суті підлягає частковому скасуванню та зміні, внаслідок чого додаткові рішення суду також необхідно скасувати.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України апеляційний суд також змінює розподіл судових витрат. Позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» задовольнити частково.

У задоволенні позову ОСОБА_4 про захист честі та гідності: визнання інформації недостовірною, зобов'язання її спростувати відмовити, а рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01 вересня 2017 року в цій частині скасувати.

В іншій частині рішення суду змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» (, п/р 3533 у філії АТ "Укрексімбанк", м. Київ, МФО 322313) на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік, з урахуванням сплати податків, зборів та інших платежів, у розмірі 150 266 (сто п'ятдесят тисяч двісті шістдесят шість) гривень 42 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» на користь ОСОБА_4 15 000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, завданої порушенням прав при звільненні.

В іншій частині, що стосується визнання незаконним звільнення ОСОБА_10 та поновлення на роботі, а також звернення рішення районного суду до негайного виконання залишити без змін.

Додаткові рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01 вересня 2017 року та від 13 жовтня 2017 року скасувати.

В рахунок відшкодування судових витрат стягнути з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «ОСОБА_3 електроенергетична система» на користь держави судовий збір в сумі 2233,46 грн., а також на користь ОСОБА_4 судові витрати, повязані з оплатою судово-психологічної експертизи в сумі 1986 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді -