АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2273/2017 Головуючий в 1-й інстанції - Борденюк В.В.
№ 759/8145/16-ц Доповідач-ЧобітокА.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 21 листопада 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання договору кредиту недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» пред»явило позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ІСКGMСU,8601.002 від 12 липня 2011 року у розмірі 8 000.00 грн..

Позивач зазначав, що відповідно до кредитного договору,укладеного з відповідачем 12 липня 2011 року, останній отримав 8 000.00грн. із процентною ставкою 36,00% річних на строк 2 роки.

Посилаючись на порушення позичальника умов договору стосовно погашення кредитних коштів, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 05.04.2016 року становить 37 020,41 грн. і складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту у розмірі 7 280,90 грн., з простроченої заборгованості за процентами у розмірі 10 091,19 грн., пені у розмірі 19 440,32 грн.,позивач просив задовольнити його вимоги.

Не погодившись з позовними вимогами банку, ОСОБА_2 пред»явив зустрічний позов про визнання недійним кредитного договору з підстав невідповідності його вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року первісний позов задоволено частково. Вирішено стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 24 951,54 грн.,в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити його зустрічний позов,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вислухавши доповідь судді,пояснення осіб,що з»явилися в судове засідання,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено,що 12 липня 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ІСКGMСU,8601.002 від 12 липня 2011 року за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 000.00 грн. зі сплатою 36.00 % річних строком на два роки.

Відповідно до п. 2.5 кредитного договору щомісячний мінімальний платіж складає 10 % від суми заборгованості,підлягає сплаті позичальником щомісячно до 25-го числа за попередній місяць. Заборгованість, що підлягає сплаті,не сплачена у встановлений строк,вважається простроченою.

Згідно з п.5.2 кредитного договору за порушення строків сплати процентів за користування кредитом банк нараховує позичальнику пеню - 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Виписками по особовому рахунку позичальника підтверджена прострочена заборгованість за кредитом,яка станом на 05.04.2016 року складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 7 280,90 грн.,з простроченої заборгованості за процентами -10 091,19 грн.,пені - 19 440,32 грн..

Задовольняючи частково первісний позов та стягуючи з відповідача на користь банку 24 951,54 грн. та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання зазначеного кредитного договору недійсним,суд першої інстанції встановив та виходив з того,що боржник,який прострочив виконання грошового зобов»язання,на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити борг.При цьому при визначенні розміру пені,яка підлягає стягненню з відповідача,суд керувався ч.2 ст.258 ЦК України, застосувавши позовну давність і визначив,що пеня може бути нарахована з 09.06.2015 року і становить 11 860,87 грн,та ч.3 ст.551 ЦК України,зменшивши її розмір до 7 579,45 грн..

Суд також прийшов до висновку про відсутність підстав вважати вказаний кредитний договір недійсним з огляду на ЗУ «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів вважає,що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір,прийшов до такого висновку з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Твердження відповідача щодо невідповідності наданого банком розрахунку наявності заборгованості та погашення ним кредитних коштів в повному об»ємі не підтверджені належними та допустимими доказами,а такому не заслуговують на увагу.

Відповідно до п.4.4.5 кредитного договору при виникненні заборгованості ,гроші внесені на рахунок зараховуються Банком у наступному порядку:прострочені проценти за користування кредитом;прострочена заборгованість за Кредитом; строкові проценти за користування кредитом;строкова заборгованість за кредитом,пені,штрафи.

Зазначений порядок був дотриманий банком при зарахуванні внесених позичальником коштів на погашення заборгованості, в зв»язку з чим колегія суддів вважає безпідставним довід апеляційної скарги про дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом .

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 627 ЦК України передбачено,що сторони є вільними в укладенні договору,виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства,звичаїв ділового обороту,вимог розумності та справедливості.

Пунктом 7.2 кредитного договору,укладеного сторонами,передбачено,що підписуючи договір позичальник засвідчує,що він отримав, повністю ознайомлений та годен зі змістом Договору та Тарифами Банку.

Своєю анкетою-заявою відповідач власноручно підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», а саме: щодо відсоткової ставки,суму,на яку кредит може бути виданий,орієнтировку сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору та інші умови, та погодження з істотними умовами цього договору,а підписавши кредитний договір на підставі свого волевиявлення прийняв вказані умови договору та взяв на себе зобов»язання виконувати їх.

Зазначене спростовує посилання в апеляційній скарзі про обмеження позичальника, як споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Та обставина,що позичальник частково виконував умови кредитного договору і навіть погашав заборгованість,як це вбачається з розрахунку заборгованості станом на 05.04.2016 року ,також свідчить про прийнятність ним умов кредитного договору.

Відповідно до ст..18 ЗУ «Про захист прав споживачів» Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пунктом 10 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Ні в суді першої інстанції,ні в суді апеляційної інстанції не встановлено обставин,які б свідчили про наявність підстав вважати умови кредитного договору таким, що порушували права відповідача, як споживача послуг, до, в момент та після укладення цього договору.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -