Справа №442/2551/17
Провадження №2/442/1289/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого судді Хомика А.П.

з участю секретаря Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення-

ВСТАНОВИВ :

Позивач відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме жилим будинком №20, по вул. Зарічній с. Летня Дрогобицького району Львівської області. В обґрунтування позову, покликається на те, що їй на праві приватної власності належить вказаний будинок на підставі свідоцтва про право власності від 24.10.2000 року. У 1986 році між її дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстрований шлюб і відповідач як член сім»ї вселився у вищевказаний будинок, зареєструвавши своє місце проживання.

10.02.2016 року шлюб між дочкою та відповідачем було розірвано за рішенням суду. Крім того, ОСОБА_2 перестав постійно проживати з дружиною з 2013 року. Відтак, відповідач вже більше року проживає окремо у будинку своєї матері, однак добровільно знятися з реєстрації у належному їй будинку та зареєструватися за місцем проживання не бажає.

Факт реєстрації відповідача створює перешкоди в реалізації права власності на належний будинок, спричиняє збитки.

Відповідач позивач ОСОБА_2 звернувся до суду до позивача із зустрічним позовом, в якому просить зобовязати останню не чинити перешкод в користуванні житловим будинком №20 по вул. Зарічній с. Летня Дрогобицького району Львівської області, вселити в такий будинок. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що проживаючи з сімєю в будинку відповідачки, він постійно проводив там ремонтні та будівельні роботи : побудував літню кухню , лазню, прибудував до будинку ганок, окреме підсобне приміщення (пивницю) для зберігання овочів, фруктів, госінвентаря, тощо. Також ним була об лаштоване криниця : вода з неї наносом подається до будинку та літньої кухні. До 2015 року він всіляко допомагав відповідачці утримувати худобу, домашню птицю.

Весною 2013 року важко захворіла його мати - ОСОБА_4 і він доглядав її. Мати померла у вересні 2013 року.

В 2014-2016 р.р. він систематично з будівельниками по 1-11 місяців виїжджав на будівельні роботи у Сколівський, Жовківський, Пустомитівський райони та інші райони області. Працювали за місцем перебуванням на будовах.

Все зазначене у позовній заяві відповідачки не відповідає дійсності, він ніколи не погрожував фізичною розправою.

Іншого постійного місця проживання у нього немає.

Навіть розлучившись з дружиною, він підтримує з нею звязки, час від часу відвідує її, аж поки теща не влаштовує скандал. В останні місяці, після подачі відповідачкою позовної заяви та десь з літа 2016 року, відповідачка взагалі не пускає його у будинок, в якому залишився його інструмент та одяг.

Позивачка та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали та дали пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві. Позов просили задоволити.

Відповідач та його представник адвокат ОСОБА_6 позов заперечили з тих підстав, що йому чиняться перешкоди зі сторони позивачки в користуванні спірним житлом. В первісному позові просив відмовити, а зустрічний - задоволити.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов висновку, що первісний позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку №20, вул. Зарічна с. Летня Дрогобицького району Львівської області на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 24.10.2000 року, виданого виконавчим комітетом Летнянської сільської ради, записаного в реєстрову книгу №2, за реєстровим №382 від 24.10.2000 року.

Відповідно до даних будинкової книги на вказаний вище будинок, в такому є зареєстрованим зять позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 23.01.1988 року, однак останній не проживає з березня 2013 року у будинку (акт обстеження фактичного проживання від 23.03.2017 року, затверджений сільським головою ОСОБА_7).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї ( в тому числі колишній член сім'ї) власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Жодних доказів того, що відповідач - позивач робив спроби вселитися в належному позивачу будинку, якими можуть бути звернення відповідача до правоохоронних органів, органів прокуратури про усунення перешкод у користуванні квартирою та інші докази суду не надано. А подача позову про усунення перешкод в користуванні будинком, зумовлений первісним позовом у даній справі, тому не може вважатися належним доказом.

Разом з тим, твердження ОСОБА_2 про те, що його відсутність за місцем реєстрації зумовлена його роботою на будівництві в 2014-2016 р.р. у Сколівському, Жовківському, Пустомитівському та інших районах області, де проживав, не може слугувати беззаперечним доказом його вимушеної відсутності, оскільки нічим не підтверджено, зокрема як реальність такої роботи, так і її тривалість та періодичність.

Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими відповідач - позивач обґрунтовує свої зустрічні позовні вимоги, встановленою.

Поряд з цим, саме лише твердження відповідача про те, що позивачка відповідачка перешкоджала йому повноцінно користуватись єдиним житлом, судом не може братися до уваги як належний доказ, адже відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доводи відповідачки ґрунтуються лише на словах. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Більше того, відповідач - позивач, ствердив, що з часу смерті матері не проживає у спірному будинку, хоча за його словами з будинку він пішов через те, що повинен був доглядати за матірю, не надав доказів, що він не має іншого житла.

Також, відповідачем не чинилося активних дій, які б свідчили про зацікавленість спірним житлом, зокрема до 19.06.2017 року ( подача зустрічного позову), а твердження про здійснення ремонту на момент його проживання у спірному житлі нічим не підтверджено. Більше того, ОСОБА_2 не позбавлений можливості за належних доказів звернутися з позовом про відшкодування витрат за здійснений ремонт в будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання, і відповідач обрав для себе інше місце проживання відмінне від спірного житла ще з 1982 року.

При цьому слід, згадати, що у п.40. Європейського суду з прав людини від 02.03.2011 року у справі « Кривіцька та Кривіцький проти України», визначено приклад застосування ст.. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створено; чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем, і в даній справі достатніх та триваючих зв'язків із спірним житлом у відповідача немає, чого сам не спростував.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Беручи до уваги наведене та те, що відповідач - позивач добровільно залишив спірне житло, має інше постійне місце проживання, суд приходить до висновку про те, що такі його дії свідчать про відсутність інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування будинком між ОСОБА_1 як власником та ОСОБА_2, на даний час колишнім членом сім»ї, не здобуто, а з наданих доказів вбачається, що він сам залишив житловий будинок і протягом тривалого часу не намагався вселитись у таке, зокрема з часу смерті матері, тобто з вересня 2013 року. Звідси, суд не вбачає поважних причини не проживання з такого часу, тому його слід визнати таким, що втратив право користуванняспірним будинком. Відтак, у зустрічному позові слід відмовити через безпідставність та недоведеність, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав та інтересів позивача за зустрічною позовною заявою (відповідача за первісним позовом), він понад 1 рік як колишній член сімї, не проживає за місцем своєї реєстрації без поважних на те причин.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, ч. 4 ст. 206, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Первісний позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим будинком №20 по вул. Зарічній в с.Летня Дрогобицького району Львівської області.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення відмовити.

Апеляційну скарга на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Хомик А.П.