АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №754/5315/16-ц
Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа: адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн РРТ), в якому просив визнати: незаконними наказ від 18 серпня 2015 року № 309 «Про скорочення штату і чисельності працівників в Концерну РРТ» в частині скорочення посади директора технічного, наказ від 19 листопада 2015 року № 50/ок «Про припинення трудового договору (контракту)», наказ від 19 лютого 2016 року № 47 «Про зміну дати звільнення ОСОБА_4.» та наказ від 14 березня 2016 року № 74 «Про зміну дати звільнення ОСОБА_4.»; поновити його на посаді директора технічного Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він з 20 липня 2012 року працював на посаді директора технічного Концерну РРТ і за посадою був членом правління. Наказом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 19 листопада 2015 року № 50/ок із змінами, внесеними наказами від 19 лютого 2016 року № 47 та від 14 березня 2016 року №74, його звільнено 16 березня 2016 року з посади директора технічного дирекції Концерну РРТ на підставі п. 1 ст. 40 КЗПП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Підставою для видачі такого наказу став наказ Концерну РРТ від 18 серпня 2015 року № 309 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну РРТ», яким із штатного розпису дирекції Концерну РРТ виведено посаду директора технічного, яку він обіймав.

Зазначав, що наказ від 18 серпня 2015 року є незаконним, оскільки всупереч Статуту та Положенню про Правління Концерну РРТ уповноваженим органом управління, яким є Адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, попередньо до встановлення нового штатного розпису та чисельності працівників, не було прийнято рішення про виключення із складу колегіального органу управління Концерну РРТ посади технічного директора та не погоджено внесення відповідних змін до структури дирекції Концерну РРТ.

Крім того, на момент попередження про наступне вивільнення та станом на день його звільнення йому не було запропоновано всіх вакансій, наявних у всіх філіях та інших структурних підрозділах Концерну РРТ, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації; рішення профкому про надання згоди на його звільнення всупереч ч.3 ст. 43 КЗпП Україниприйнято за його відсутності; при звільненні відповідачем не виконано вимоги ст.42 КЗпП України та не враховано його переважене право на залишення на роботі; скорочення фактично не відбулося, оскільки посада технічного директора станом на 12 квітня 2016 року є вакантною.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. На думку скаржника, висновок суду про скорочення штату працівників є помилковим та таким, що не відповідає обставинам справи. Зазначає, що судом не взято до уваги про порушення відповідачем ч. 3 ст. 49-2КЗпП України при вивільненні позивача; не досліджено наявність або відсутність у відповідача з моменту попередження про наступне вивільнення, а саме з 19 серпня 2015 року по день фактичного звільнення 16 березня 2016 року іншої роботи, яка відповідає кваліфікаційним вимогам цієї посади; на дату попередження позивача про вивільнення, в період з 18 червня 2015 року по 08 вересня 2015 року, була вакантна посада директора Луганської філії Концерну РРТ, у тому числі і 19 серпня 2015 року, а також посада завідувача господарством Запорізької філії Концерну РРТ, не надано оцінки копії наказу від 30 вересня 2015 року №15/к, в порушення вимог ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України йому не було запропоновано вказані посади, які були вакантні на день фактичного звільнення позивача та відповідали його освіті та досвіду роботи у сфері забезпечення господарського обслуговування, а тому суд передчасно дійшов висновку, що позивачу було запропоновані всі вільні посади, які останній мав обіймати відповідно до своїх кваліфікаційних вимог.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

БаганТ.Г., Панамаренко Д.М. в інтересах Концерну РРТ, а також представник третьої особи Адміністрації державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України - Михновецький О.Ю. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення № 35/ок від 20 липня 2012 року ОСОБА_4 переведено на посаду директора технічного Концерну РРТ.

Згідно з наказом № 309 від 18 серпня 2015 року «Про скорочення штату і численності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення», скорочено штатну одиницю, виведено із штатного розпису посаду директора технічного.

Відповідно до наказу № 310 від 18 серпня 2015 року «Про вивільнення працівників», вирішено вивільнити позивача з посади директора технічного 19 листопада 2015 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким ОСОБА_4 ознайомлений.

З копії повідомлення Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 18 серпня 2015 року № 3666/1-08, адресованого позивачу, яке останній отримав під розписку 19 серпня 2015 року, вбачається, що позивача повідомлено про наступне звільнення в зв'язку із скороченням посади директора технічного та запропоновано роботу на вільних посадах у відповідача, до якого додано перелік вакантних посад, які позивач міг займати, відповідно до своєї спеціалізації.

Відповідно до акта від 19 серпня 2015 року «Про відмову від запропонованих посад в Концерні РРТ у зв'язку зі скороченням штатної одиниці директора технічного», позивач відмовився від пропозиції переведення його на іншу роботу в Концерні РРТ.

Згідно повідомлення № 3667/1-08 від 18 серпня 2015 року відповідач повідомив первинну профспілкову організацію про скорочення штатних одиниць, зокрема, директора технічного з 20 листопада 2015 року.

16 листопада 2015 року Голова первинної профспілкової організації Концерну РРТ повідомив Генерального директора Концерну РРТ про прийняте 12 листопада 2015 року рішення, яким надана згода на звільнення директора технічного Концерну РРТ ОСОБА_4

Наказом (розпорядженням) № 50/ок від 19 листопада 2015 року «Про припинення трудового договору», позивача ОСОБА_4 19 листопада 2015 року звільнено з посади директора технічного на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом № 448 від 20 листопада 2015 року «Про затвердження організаційної структури дирекції Концерту РРТ» виведено із складової організаційної структури дирекції Директора технічного. В штатному розписі дирекції Концерну РРТ, затвердженого Генеральним директором Концерну 20 листопада 2015 року, посада директора технічного відсутня. Така посада відсутня і в штатному розписі, затвердженому Генеральним директором станом на 17 лютого 2016 року.

Наказом № 47 «Про зміну дати звільнення ОСОБА_4.» від 19 лютого 2016 року у зв'язку з отриманням оригіналів листків непрацездатності та заяви ОСОБА_4 датою звільнення останнього директора технічного дирекції Концерну РРТ вважається 11 березня 2016 року.

Згідно з наказом № 74 «Про зміну дати звільнення ОСОБА_4.» від 14 березня 2016 року у зв'язку з отриманням листків непрацездатності позивача та заяви останнього вважається датою звільнення позивача 16 березня 2016 року.

15 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа: адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що про наступне вивільнення позивач був попереджений належним чином за два місяці, займана ним посада була єдиною у відповідача і ця посада скорочена, а тому позивач не мав переважного права чи переваги в залишенні на роботі, а від переведення на іншу роботу він відмовився. Враховуючи положення ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, при вивільненні позивача згода профкому на його вивільнення не була потрібна. Разом з тим, відповідно до протоколу № 21 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Концерну РРТ від 12 листопада 2015 року профспілка згоду на звільнення позивача надала.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємству надано право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (вивільнення працівників).

За приписами ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників визначено ст.49-2 КЗпП України.

Так, ч.3 цієї статті передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що при вирішенні питання про дотримання вимог законодавства власником або уповноваженим органом підприємства, установи, організації в цій частині підлягають з'ясуванню обставини, пов'язані з тим чи була у відповідача інша робота (вакантні посади), яку міг виконувати (займати) працівник відносно якого вирішувалось питання про звільнення, чи пропонувалась йому така робота (посади) та чи надавав він згоду на переведення на іншу роботу.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 18 серпня 2015 року № 309, з 20 листопада 2015 року внесено зміни до штатного розпису Дирекції Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (т.1 а.с.137), зокрема, скорочено посаду директора технічного.

Таким чином, роботодавець, скоротивши певні посади, і видавши відповідний наказ про внесення змін до штатного розпису у зв'язку із проведенням структурної реорганізації та скороченням посад, попередивши при цьому працівників про заплановане вивільнення у зв'язку зі скороченням штату, скористався наданим йому законом та статутом правом проводити зміни в організації виробництва та праці, а тому вказаний наказ є таким, що відповідає вимогам чинного трудового законодавства.

18 серпня 2015 року, ОСОБА_4 був попереджений про подальше вивільнення, з яким позивач був ознайомлений 19 серпня 2015року ( т.1, а.с.138-140).

Так, згідно з ч.ч. 1, 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відтак, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказані правові позиції Верховного Суду України викладено у постановах № 6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, № 6-491цс15 від 01 липня 2015 року.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є наявність або відсутність у відповідача в період з моменту попередження про наступне вивільнення (19.08.2015) по день звільнення іншої роботи, яку б позивач зміг виконувати з урахуванням його освіти та досвіду.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Концерну РРТ від 17 червня 2015 року №210 звільнено з 18 червня 2015 року ОСОБА_9 з посади директора Луганської філії Концерну РРТ (т.1, а.с.164), а 08 вересня 2015 року на цю посаду призначено ОСОБА_10 відповідно до наказу Концерну №338 (т.1, а.с.165).

Отже, посада директора Луганської філії Концерну РРТ була вакантною у період з 17.06.2015 по 08.09.2015 року, в тому числі, і на дату попередження ОСОБА_4 про наступне вивільнення. Серед переліку вакантних посад, запропонованих позивачу 19.08.2015 року, зазначена посада відсутня.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що посада директора Луганської філії не була вільною, а тому не могла бути запропоновано позивачу, оскільки на ОСОБА_10, заступника директора філії, з 06.04.2015 року було покладено виконання обов'язків директора, а в подальшому відбувалась процедура погодження даної особи на зайняття цієї посади в Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, до сфери управління якої входить Концерн РРТ.

Колегія суддів вважає, що покладення виконання обов'язків директора на іншу особу не змінює статусу вказаної посади як вакантної. Крім того, в ході повторного апеляційного розгляду встановлено, що питання узгодження кандидатури ОСОБА_10 на зайняття спірної посади перебувало на вирішенні Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України з 25 по 31 серпня 2015 року, а порушено дане питання було 21 серпня 2015 року, про що свідчить письмове звернення за №3421/2-94 від 21.08.2015 за підписом генерального директора Концерну ОСОБА_11.

Тобто, станом на 19 серпня 2015 року дана посада була вакантною і її слід було включити до переліку посад, запропонованих позивачу. Концерн РРТ не довів суду, що ОСОБА_4, який займав посаду директора технічного, за своїми освітою, кваліфікацією та досвідом не може обіймати посаду директора Луганської філії Концерну РРТ.

В той же час, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачу не були запропоновані вакантні посади, які з'явилися на підприємстві після 19 листопада 2015 року та були на підприємстві до моменту його фактичного звільнення, 16 березня 2016 року, оскільки, у разі існування таких посад, вони не підлягали пропозиції вивільнюваному працівнику, оскільки днем розірвання трудових відносин між сторонами є 19 листопада 2015 року. Дата звільнення ОСОБА_4 змінювалася лише у зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю, що на передбачений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП Україниобов'язок роботодавця не впливає.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про дотримання роботодавцем вимог закону щодо вивільнення працівників.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, про те, що при звільненні ОСОБА_4 відповідачем були допущені порушення вимог трудового законодавства, зокрема, встановленого законом порядку звільнення працівника, передбаченого статтею 48-2 КЗпП України, а саме йому не було запропоновано всіх вакантних посад, наявних на підприємстві на час попередження про звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням, в даному випадку,слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом, у тому числі без дотриманням положень статті 49-2 КЗпП України.

Відтак, встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, колегія суддів приходить до висновку про поновлення ОСОБА_4 на посаді директора технічного Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При розрахунку середнього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

З урахуванням норм тривалості робочого часу в 2016 та 2017 роках тривалість вимушеного прогулу позивача з дати звільнення 16 березня 2016 року по 06 грудня 2017 року складає 432 дні.

З довідки про доходи від 18 травня 2016 року № 37 вбачається, що за період з 17 березня 2016 року по 06 грудня 2017 року ОСОБА_4 була нарахована заробітна плата в сумі 13 630 грн. 00 коп. (т.1, а.с.148).

Таким чином середньоденний заробіток позивача складає 13630,00 грн./40 днів=340, 75 грн.

З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, за розрахунками апеляційного суду середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення ОСОБА_4 по день ухвалення судового рішення тривалістю 432 робочих дня становить 147 204 грн. 00 коп., який і підлягає стягненню з відповідача.

З огляду на викладене рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулупідлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 208, 06 грн.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 17 792, 40 грн., пов'язаних з оплатою правової допомоги.

В порядку ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони, крім випадків безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

До матеріалів позовної заяви позивачем додано належним чином засвідчену копію Договору про надання правової допомоги від 11 квітня 2016 року №04/16 МСА та додаткові угоди до нього від 11 квітня 2014 року № 1 та від 05 січня 2017 року № 2, укладеного між ОСОБА_3 (Виконавець) та ОСОБА_4 (Замовник). ОСОБА_4 сплатив за зазначеним договором 10 342,40 грн. і 7200,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру №11 від 10 листопада 2016 року та № 35 від 27 листопада 2017 року ; актами передачі-прийняття послуг з правової допомоги № 1 від 10 листопада 2017 року та № 2 від 27 листопада 2017 року.

Крім того, позивачем понесені витрати в розмірі 250, 00 грн. на правову допомогу адвоката, щодо направлення адвокатського запиту від 24 червня 2016 року №06-З-01, що підтверджується актом передачі-прийняття правої допомоги № 1 від 24 червня 2016 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 5 від 24 червня 2016 року (т.2 а.с.46-50).

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що понесені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 17 792, 40 грн. також підлягають стягненню з відповідача на його користь.

За таких обставин, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення в дохід держави пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню 2 208 грн. 06 коп. судового збору та на користь позивача на відшкодування судових витрат в розмірі 17 792, 40 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа: адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_4 у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним.

Поновити ОСОБА_4 на посаді директора технічного Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення з 17 березня 2016 року.

Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня 2016 року по 06 грудня 2017 року в розмірі 147 204 ( сто сорок сім тисяч двісті чотири) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь ОСОБА_4 на відшкодування судових витрат 17 792 (сімнадцять тисяч сімсот дев'яносто дві) грн. 40 коп.

Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення в дохід держави судовий збір в розмірі 2 208 ( дві тисячі двісті вісім) грн. 06 коп.

В порядку п. 4. ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О.Невідома

Судді: А.А.Пікуль

Д.Р.Гаращенко