Ленінський районний суд м.Харкова
РІШЕННЯ

Іменем України

21квітня 2017р. Справа 642/6518/16 Провадження №2/642/253/17

Суд у складі: Головуючий суддя Євтіфієв В.М.;

Секретар Пшенична Т.М.;

За відсутності позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, який заявив про розгляд справи за його відсутності, відповідача ОСОБА_3 з обмеженої відповідальності «ЕЛДІ», яке заявило клопотання третьої особи ОСОБА_4, ПАТ «СЕБ Банк», повідомлених про день та час розгляду справи;

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 з обмеженої відповідальності «ЕЛДІ» про визнання право власності,

ВСТАНОВИВ:

В мотивування позовних вимог позивачкою вказано, 01.03.2016 між ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ» (далі за текстом - Відповідач) та ОСОБА_5 (далі за текстом - Позивач) було укладено у письмовій формі Договір про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03-1 від 01.03.2016 (далі Договір цесії).

Відповідно до п. 1.1. Договору цесії в рахунок погашення заборгованості Цедента перед Цесіонарієм Цедент передає Цесіонарію право вимоги на грошові кошти у розмірі 149500грн. за Договором банківського рахунку № 173770 від 04.02.2011 (далі за текстом - Договір банківського рахунку), укладеним між Цедентом та третьою особою.

Відповідно до п. 1.2. Договору цесії Цесіонарій набув право вимагати від Банку сплати суми боргу в мірі 149500грн.

Відповідно до п. 1.3 Договору цесії з моменту укладення даного Договору Цесіонарій набув статусу вкладника у значенні цього терміна, що визначений в пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI від 23.02.2012, а саме: «вкладник - фізична особа (у у числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу дипозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Відповідно до п. 1.4. Договору цесії право вимоги та право власності на суму боргу (на грошові кошти), зазеачену у п. 1.2 цього Договору, перейшло від Цедента до Цесіонарія з моменту укладення даного довору Сторонами, тобто з 01.03.2016.

15.04.2016 Відповідачем позивачки було вручено письмове ОСОБА_6 про розірвання Договору №15/04-1 від 15.04.2016, в якому зазначалося, що ТОВ «ЕЛДІ» було прийнято рішення про розірвання Договору про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03-1 від 01.03.2016. Також у письмовому ОСОБА_6 про розірвання Договору № 15/04-1 від 15.04.2016 Відповідачем повідомляється, що у звязку з припиненням вказаного Договору цесії, грошові кошти, право вимоги на які не було відступлено, ТОВ «ЕЛДІ» вважає своєю власністю (не визнає право вимоги та право власності ОСОБА_7 на них), грошові кошти від банку має намір отримати самостійно. Щодо погашення заборгованості пропонує розглянути інший порядок виконання зобовязання відповідно до актів цивільного законодавства України.

Як стало відомо Позивачу, Відповідач без відома Позивача самостійно звернувся до Банку з вимогами про видачу йому грошових коштів за вищевказаним Договором банківського рахунку, право вимоги та право власності на які він відступив на підставі Договору цесії.

02.06.2016 Позивачем було отримано від Відповідача ОСОБА_6 б/н від 02.06.2016 про те, що 01.06.2016 було укладено Договір дарування б/н від 01.06.2016, відповідно до якого Відповідач безоплатно передав Обдаровуваному у власність грошові кошти за Договором банківського рахунку, укладеним між Відповідачем і ПАТ «СЕБ БАНК» (ПАТ «ФІДОБАНК), у загальному розмірі 942,92 грн.

До вказаного повідомлення було додано Договір дарування б/н від 01.06.2016.

На думку позивачки її права порушені а тому вона вимагає:

- визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) з 01.03.2016 право власності на вклад в розмірі 149500грн., набуте на підставі Договору про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03-1 від 01.03.2016 за договором банківського рахунку № 173770 від 04.02.2011, укладеним між ТОВ «ЕЛДІ» та Публічним акціонерним товариством «СЕБ БАНК» (ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ ЭБАНК) з набуттям статусу вкладника у значенні п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідач заперечень суду щодо позовних вимог не надав.

Представник позивач на позові наполягав, що вказав в заяві наданої суду.

Дослідивши та оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, судом встановлені наступні факти та обставини.

Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України визначено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи суду доведено, 01.03.2016 між відповідачем та позивачкою було укладено у письмовій формі Договір про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03-1 від 01.03.2016р.

Відповідно до п. 1.1. Договору цесії в рахунок погашення заборгованості Цедента перед Цесіонарієм Цедент передає Цесіонарію право вимоги на грошові кошти у розмірі 149500грн. за Договором банківського рахунку № 173770 від 04.02.2011р. укладеним між Цедентом та третьою особою.

Відповідно до п. 1.2. Договору цесії Цесіонарій набув право вимагати від Банку сплати суми боргу в мірі 149500грн.

Відповідно до п. 1.3 Договору цесії з моменту укладення даного Договору Цесіонарій набув статусу вкладника у значенні цього терміна, що визначений в пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI від 23.02.2012, а саме: «вкладник - фізична особа (у у числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу дипозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Відповідно до п. 1.4. Договору цесії право вимоги та право власності на суму боргу (на грошові кошти), зазеачену у п. 1.2 цього Договору, перейшло від Цедента до Цесіонарія з моменту укладення даного довору Сторонами, тобто з 01.03.2016.

15.04.2016 відповідачем позивачки було вручено письмове повідомлення про розірвання Договору №15/04-1 від 15.04.2016, в якому зазначалося, що ТОВ «ЕЛДІ» було прийнято рішення про розірвання Договору про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03-1 від 01.03.2016. Також у письмовому ОСОБА_6 про розірвання Договору № 15/04-1 від 15.04.2016 Відповідачем повідомляється, що у звязку з припиненням вказаного Договору цесії, грошові кошти, право вимоги на які не було відступлено, ТОВ «ЕЛДІ» вважає своєю власністю (не визнає право вимоги та право власності ОСОБА_7 на них), грошові кошти від банку має намір отримати самостійно. Щодо погашення заборгованості пропонує розглянути інший порядок виконання зобовязання відповідно до актів цивільного законодавства України.

Позивачка в мотивуванні позовних вимог вказала, що відповідач без відома позивача самостійно звернувся до Банку з вимогами про видачу йому грошових коштів за вищевказаним Договором банківського рахунку, право вимоги та право власності на які він відступив на підставі Договору цесії.

В обґрунтування своєї правової позиції у відповідності до вимог ст..10, 60 ЦПК України, позивачкою суду не доведено, що на час звернення до суду та під час розгляду справи кошти на яки позивачка заявляє право власності дійсно перебувають на вказаному рахунку.

Крім того, судом встановлено, що 02.06.2016 позивачем було отримано від відповідача повідомлення б/н від 02.06.2016 про те, що 01.06.2016 було укладено Договір дарування б/н від 01.06.2016, відповідно до якого відповідач безоплатно передав Обдаровуваному у власність грошові кошти за Договором банківського рахунку, укладеним між Відповідачем і ПАТ «СЕБ БАНК» (ПАТ «ФІДОБАНК), у загальному розмірі 698942,92 грн., про що свідчить Договір дарування б/н від 01.06.2016.

З аналізу договору № 01/03-1 від 01.03.2016р та договору дарування б/н від 01.06.2016, відповідач передав кошти яки знаходились на банківському рахунку №173770. Таким чином, власником коштів на час розгляду справи стала третя особа, а вимог до тетоьої особи позивачкою не заявляється.

Вимогами статті 16 ч.2 п.4 ЦК України визначено:

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України визначено: Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вимогами статті 215 ЦК України визначено:

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивачка в мотивуванні своїх вимог безпосередньо зазначає про порушені її права на підставі вказаних норм закону, але с вказаного приводу, щодо змісту вимог про визнання дій відповідача незаконними щодо односторонньої відмови від договору, визнання договору дійсним в межах вимокання вимог ст..16 ЦК України, не заявляє. Крім того, позивачкою не заявляються вимоги щодо визнання договору дарування не дійсним з означених підстав.

Суд на підставі вимог ст..11 ЦПК України розглядає справи в межах заявлених вимог на підставі наданих доказів. Отже, на час розгляду позову позивачкою позовних вимог з вказаних обставини суду не заявлено, що позбавляє право виходу за межи позовних вимог судом.

Оскільки, позивачка заявляє про набуттям статусу вкладника у значенні п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а в обвязки відповідача такого не передбачено, а тому вимоги заявлені до неналежного відповідоча, що є підставою у відмові в задоволені позовних вимог.

Оскільки вимогами статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема праводчинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконн набуття права власності не встановлена судом.

Встановлені обставини суперечать положенням статті 328 ЦПК України, тому суд вважає, що вимоги позивачки не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4,10,15,60,88,212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 з обмеженої відповідальності «ЕЛДІ» про визнання право власності, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня його проголошення або отримання копії рішення особами, які беруть участь у справі але не були присутні у судовому засіданні.

Суддя: В.М.Євтіфієв