АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/904/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Дудяка С.В.
Провадження № 22-ц/789/398/17 Доповідач - Костів О.З.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Кузьма Р. М., Сташків Б. І.,

при секретарі - Танцюра О.В.

за участю апелянта ОСОБА_1,

представника апелянта ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою НЕПІПА ОСОБА_4 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2017 року в справі за позовом НЕПІПА ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Заліщицького районного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 20 травня 2016 року між ним та відповідачкою ОСОБА_5 було досягнуто попередню домовленість про укладення договору позики. 21 травня 2016 року зранку, на підставі вказаної домовленості, він передав відповідачці 267000.00 грн., а після обіду - ще 1045000.00 грн. На підтвердження укладення вказаного договору позики та отримання коштів ОСОБА_5 21 травня 2016 року написала йому розписку, згідно якої зобов'язалась повернути позичену суму грошових коштів в розмірі 1312000.00 (один мільйон триста дванадцять тисяч) грн. до 01 серпня 2016 року. Однак, у визначений розпискою кінцевий строк відповідачка борг не повернула та не вчинила жодних дій для цього, у зв'язку із чим він змушений звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2017 року у задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_1І подав на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги, що 21 травня 2016 року відповідачка ОСОБА_5 видала йому розписку про отримання цього ж числа грошових коштів двома платежами в загальній сумі 1312000.00 (один мільйон триста дванадцять тисяч) грн. із зобов'язанням їх повернення до 01 серпня 2016 року. Саме дата видачі ОСОБА_1 вказаної розписки і визначає фактичну дату укладення договору позики грошових коштів та умови цього договору, досягнуті його сторонами. Разом із тим, незважаючи на твердження представника відповідачки про видачу розписки під тиском, ні ним, ні батьком відповідачки, ні будь-якою іншою особою не надано до суду належних доказів про вчинення позивачем або будь-якими особами в його інтересах, на відповідачку такого тиску. Просив рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

В судовому засіданні апелянт та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступних міркувань.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що при укладені договору позики між сторонами не дотримано вимог, передбачених ч.1 ст.1047 ЦК України щодо форми його складання, а також те, що позивачем в судовому засіданні не доведено факту передачі ним відповідачці ОСОБА_5 грошей, як основної умови укладення договору позики, а боргова розписка відповідачкою була написана під тиском.

Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст.ст.213, 215 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справі згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

20 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було досягнуто усну домовленість на укладення договору позики грошових коштів.

На виконання вищевказаної домовленості, 21 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно умов якого позивач передав відповідачці 1312000.00 (один мільйон триста дванадцять тисяч) грн. двома траншами 267000.00 грн. та 1045000.00 грн.

В підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів ОСОБА_5 21 травня 2016 року написала позивачу ОСОБА_1 розписку про отримання від останнього 1312000.00 (один мільйон триста дванадцять тисяч) грн. за договором позики. Дана розписка також містить зобов'язання про повернення позичених коштів до 01 серпня 2016 року.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт передання грошових коштів позивачем відповідачці в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження.

Вказаний висновок суд обґрунтовував тим, що покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що 21 травня 2016 року вони були присутні при передачі коштів позивачем ОСОБА_5 викликають сумнів у їх достовірності.

Суд першої інстанції зазначив, що покази вказаних свідків суттєво відрізняються та являються суперечливими: про місце передачі коштів, суми позики, час та дні тижня, коли відбувалась передача коштів та написання відповідачкою позивачу розписки.

Крім цього, покази вказаних свідків та пояснення позивача ОСОБА_1, як вказав суд першої інстанції, спростовуються показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, а також інформацією AT «Укрсиббанк» від 02 лютого 2017 року №66/13, відповідно до якої відділення банку, що знаходиться в м.Чернівці по вул.Хотинська 2 Г не працювало 21 травня 2016 року та ОСОБА_5 не мала в цей день до нього доступу.

Однак, із вказаними висновками колегія суддів не погоджується, оскільки окремі розбіжності в поясненнях свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть бути зумовлені тривалим часом, який минув від дати отримання відповідачкою коштів в позику та видачі розписки, хоча вказані свідки категорично підтвердили факт передачі грошових коштів, добровільність видачі відповідачкою розписки, місце передачі коштів та видачі розписки.

Також колегія суддів вважає посилання на інформацію АТ Укрсиббанк необґрунтованим, оскільки вона не стосується підтвердження чи спростування факту передачі позивачем відповідачці грошей згідно договору позики, а лише щодо місця, в якому ОСОБА_5 перераховувала отримані грошові кошти.

Вказана обставина не є істотною умовою договору позики та не входить в предмет доказування по даній категорії справ. Тим паче не може слугувати підставою для висновку про непідтвердження факту передачі грошових коштів згідно договору позики.

Крім цього, якщо ОСОБА_5 і заходила у приміщення вказаного відділення банку, то не для проведення банківських операцій, а як працівник установи.

Також у рішенні зазначено, що свідок ОСОБА_7 пояснила, що була присутня лише при передачі позивачем ОСОБА_1 відповідачці ОСОБА_5 грошей в сумі 450000.00 грн., а при передачі іншої частини грошей вона присутня не була. Однак, будучи допитаною додатково 01 лютого 2017 року свідок ОСОБА_12 вказала, що 21 травня 2016 року вона була особисто присутня при передачі позивачем в своєму автомобілі грошових коштів ОСОБА_5 в загальній сумі 1312000 грн., за два рази до і після обіду, про що ОСОБА_5 написала розписку, в якій вона розписалася. Також розписку з власної ініціативи про отримання ОСОБА_5 грошових коштів написав її батько - ОСОБА_13, як гарант повернення боргу.

Крім цього, в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_13 пояснив, що розписку поручительства, як гарант повернення позивачу боргу, дійсно 21 травня 2016 писав самостійно, в присутності доньки ОСОБА_5, примусу щодо нього не застосовувалось.

Покази свідка ОСОБА_13, який є батьком відповідачки, а також ОСОБА_14 (брат) та ОСОБА_15 (чоловік) про примусове утримання відповідачки, написання розписки (розписок) під тиском підлягають критичній оцінці, оскільки є голослівними, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Вказані свідки не вказали жодної інформації про застосування насильства, психологічного тиску чи погроз до відповідачки з боку позивача ОСОБА_1

Згідно з ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У представленій позивачем розписці зазначено сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, дата отримання коштів та особистий підпис позичальника.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначив Верховний Суд України в правовій позиції від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не дотримано письмової форми договору позики.

У представленій розписці дійсно вказано про отримання від позивача грошових коштів за договором позики від 20 травня 2016 року.

Однак, вказана обставина, на думку колегії суддів, не може свідчити про не дотримано письмової форми договору позики, оскільки фактично грошові кошти передані відповідачці 21 травня 2016 року.

Оскільки 20 травня 2016 року ніякі кошти позивачем відповідачці не передавались, то і сам договір позики цього числа не вважається укладеним, а висновок суду у цій частині є помилковим та суперечить як фактичним обставинам справи, так і нормам матеріального законодавства.

20 травня 2016 року мало місце не укладення договору позики в усній формі, як помилково вважав суд, а лише попередня домовленість сторін про укладення такого договору.

Колегія суддів вважає, що оскільки 21 травня 2016 року ОСОБА_5 написала розписку про отримання цього ж числа грошових коштів двома платежами в загальній сумі 1312000 (один мільйон триста дванадцять тисяч) грн. із зобов'язанням їх повернення до 01 серпня 2016 року, саме дата видачі вказаної розписки і визначає фактичну дату укладення договору позики грошових коштів та умови цього договору, досягнуті його сторонами. А тому саме ця дата є днем укладення між сторонами договору позики.

Відповідачка ОСОБА_5, видавши позивачу власноручно написану розписку про одержання в позику грошових коштів та свій обов'язок повернути вказані кошти визнала факт одержання таких коштів у зазначеному розмірі, що відповідно до ч.2 ст.1046 та ч.2 ст.1047 ЦК України становить зміст даного виду правовідносин, підтверджує факт отримання таких коштів та визначає її обов'язки, які вона прийняла на себе у зв'язку з отриманням таких коштів.

Також колегія суддів зазначає, що згідно ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Однак, відповідачка не оскаржила даний договір з будь-яких підстав.

Згідно з положеннями ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Колегія суддів не погоджується із посиланнями представника відповідачки на те, що розписка ОСОБА_5 видавалася під тиском, оскільки суду не було надано належних та допустимих доказів про вчинення позивачем або будь-якими особами в його інтересах, на відповідачку такого тиску. Даний факт підтверджується висновком про результати розгляду Садгірським ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області звернення ОСОБА_13 від 17 серпня 08.2016 року (а.с. 84-85).

Крім того, з відповіді Садгірського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області від 06 березня 2017 року вбачається, що звернень будь-якого характеру у період часу з 20 травня 2016 року по теперішній час від гр. ОСОБА_5 не надходило (а.с.86).

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову судом першої інстанції надано не вірну оцінку обставинам справи, оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами заявлені вимоги. Відповідачем навпаки, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень по суті заявленого позову, а саме, що грошові кошти згідно договору позики не передавалися і боргова розписка писалася під тиском.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої та апеляційної інстанції доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.ст.309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу НЕПІП ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов НЕПІП ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_5 в користь НЕПІП ОСОБА_4 1312000.00 (один мільйон триста дванадцять тисяч) грн. боргу за договором позики.

Стягнути із ОСОБА_5 в користь НЕПІП ОСОБА_4 понесені судові витрати: 6890.00 грн. - судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви та 7579.00 грн. - судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_16