14 листопада 2017 року
Барський районний суд Вінницької області у складі:
судді Єрмічової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Войтової І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, про стягнення боргу,
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився повторно, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення повістки про виклик у суд на 14 листопада 2017 року (а.с. 121), не повідомив суд про причини неявки, а тому, з урахуванням вимог, передбачених ч. 2 ст. 77 ЦПК України, не зявився в судове засідання без поважних причин.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3, в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення повістки про виклик у суд на 14 листопада 2017 року (а.с. 120).
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов такого висновку.
Встановлено, що власником транспортного засобу марки "Альфа Ромео", 1984 року випуску, реєстраційний номер Х7807ОІ є ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія ОІС № 010835, видане 9 квітня 1994 року МРЕВ УВС м. Одеси (а.с. 7).
Позивач ОСОБА_1 до написання розписки відповідачем ОСОБА_2 передавав у користування останньому автомобіль "Альфа Ромео", 1984 року випуску, реєстраційний номер Х7807ОІ. Оскільки ОСОБА_2 не повертав автомобіль, тому власник транспортного засобу ОСОБА_3 звертався до УМВС України у Вінницькій області щодо незаконного заволодіння ОСОБА_2 вказаним автомобілем. 13 лютого 2012 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_3 начальником управління профілактики правопорушень УМВС України у Вінницькій області № 33-К-18,18/1 надано відповідь про те, що в ході проведених оперативно-розшукових заходів працівниками ВДАІ Барського РВ УМВС України у Вінницькій області було встановлено місцезнаходження вищевказаного автомобіля, який на даний час знаходиться на арешт майданчику Барського РВ УМВС України у Вінницькій області. Для більш детальної інформації по вказаному факту ОСОБА_3 рекомендовано звернутися до ВДАІ Барського РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с. 30). Як повідомив суду позивач ОСОБА_1 автомобіль було повернуто йому, а не власнику ОСОБА_3
Після чого, 15 травня 2012 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність на строк до 15 травня 2015 року, якою уповноважив ОСОБА_1 бути його представником з питання експлуатації, володіння, користування та розпорядження без права дарування належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки серія ОІС № 010835, видане 9 квітня 1994 року МРЕВ УВС м. Одеси легковим автомобілем "Альфа Ромео", 1984 року випуску, реєстраційний номер Х7807ОІ (при необхідності зняття автомобіля з обліку в органах Державтоінспекції чи поставлені його на облік, продати чи обміняти (за умови сплати всіх податків та платежів) за ціну та на умовах за його розсудом, заставити, в тому числі виступати майновим поручителем, здавати в оренду, позичку тощо), що підтверджується даними копії довіреності (а.с. 76).
5 серпня 2017 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 повторно нотаріально посвідчену довіреність з правом розпорядження та керування належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки серія ОІС № 010835, видане 9 квітня 1994 року МРЕВ УВС м. Одеси легковим автомобілем "Альфа Ромео", 1984 року випуску, реєстраційний номер Х7807ОІ, а також з правом передовіри, строком на три роки, яка дійсна до 5 серпня 2022 року, з правом виїзду за межі України, що підтверджується даними копії довіреності (а.с. 116), тобто в той час, коли правовстановлючий документ на автомобіль перебуває у ОСОБА_2, про що вказано в розписці та підтвердив у судовому засіданні ОСОБА_1 Долучивши вказану довіреність ОСОБА_1 не повідомив, що саме доводить цей письмовий доказ, а тому, з урахуванням зазначеного вище, суд не бере його до уваги.
Обгрунтовуючи позов ОСОБА_1 наполягав, що розписка, яка написана позичальником, тобто ОСОБА_2, є грошовою та відповідає вимогам ЦК, зокрема, ст. 1046 ЦК.
Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
Позичальник, як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статей 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яку суд ураховує при застосуванні вказаних вище норм права, як то передбачено ст. 360-7 ЦПК України.
ОСОБА_1 у судовому засіданні наполягав, що розписка від 15 червня 2012 року написана ОСОБА_4 особисто, є договором позики. При цьому пвідомив, що предметом угоди між ним та ОСОБА_2 є автомобіль, а не грошові кошти, однак, на думку позивача, через невиконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за вказаним договором позики, з останнього підлягають до стягнення на користь позивача понесені збитки, а саме борг, який складається з вартості автомобіля, інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми, як то передбачено ст. 625 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Згідно з ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.
У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Зі змісту ч. 3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача та чи підлягають вони захисту в обраний ним спосіб.
Згідно з частинами 3, 4 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ст. 20 ЦК України, статей 3,4 ЦПК України право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.
Відповідно до статей 15,16 ЦК України, статей 1,3 ЦПК України суд здійснює захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, зокрема, фізичних осіб.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що розписка від 15 червня 2012 року відповідача ОСОБА_2 не може бути належним доказом укладення договору позики грошових коштів, оскільки ОСОБА_1 не передавав ОСОБА_2 грошові кошти, а на певних умовах передав річ, визначену родовими ознаками, а саме, транспортний засіб марки "Альфа Ромео", 1984 року випуску, державний номерний знак Х7807ОІ, а тому суд дійшов висновку, що позивачем невірно обрав спосіб захисту. Ураховуючи те, що позивачем ОСОБА_1 не надано інших доказів на підтвердження передачі ОСОБА_2 грошових коштів, тому, з урахуванням підстав (обгрунтування) та змісту позовних вимог, правові норми на які посилається позивач не підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами.
За підстав, зазначених вище, суд відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позову.
На підставі ч. 1 ст. 3, статей 4, 15, 16, 526, 527, 625, 1046, 1047, ч. 1 ст. 1047 ЦК України, керуючись статтями 3, 4, частинами 3, 4 ст. 10, частинами 1, 2 ст. 11, ст. 20, ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 208, частинами 1-3 ст. 209, статтями 212-215, 218, 224-228, 233ЦПК України, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, про стягнення боргу - відмовити.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто шляхом подачі апеляційної скарги на заочне рішення до Апеляційного суду Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення відповідач може оскаржити його до Апеляційного суду Вінницької області в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України.
Суддя