Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
=============================================================================Є.У. № 333/4429/16-ц Головуючий у 1-й інстанції. ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/778/631/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_4
секретарОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_7 звернувся з позовом до суду, в якому просить суд, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 22.10.2016 року, стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в розмірі 76756,66 гривень. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказує, що 01.09.2012 року між сторонами був укладений усний договір позики, за умовами якого відповідач взяла у нього в борг суму коштів в розмірі 36342 гривень в строк до 01.06.2013 року. Факт укладення договору підтверджується власноручно написаною розпискою. Разом з тим, як зазначав позивач, свої зобовязання з повернення боргу в обумовлений строк ОСОБА_6 в повному обсязі не виконала. Отже, станом на час звернення ОСОБА_7 з позовом до суду, ОСОБА_6 має заборгованість перед позивачем в сумі 19634 гривень. Також, позивачем заявлено до стягнення проценти за користування позикою в сумі 27598,52 гривень за період з 01.06.2013 року по 30.07.2016 року Крім того, за прострочення виконання основного зобовязання позивачем нараховано 3% річних в сумі 3416,83 гривень за період з 01.06.2013 року по 30.07.2016 року та індекс інфляції в розмірі 26107,31 гривень за період з червня 2013 року по липень 2016 року (включно).

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6, на користь ОСОБА_7, 13080 (тринадцять тисяч вісімдесят) гривень 00 копійок суму основного боргу, 29171 (двадцять девять тисяч сто сімдесят одну) гривень 48 копійок проценти за користування позикою, 3416 (три тисячі чотириста шістнадцять) гривень 83 копійки 3% річних, 26107 (двадцять шість тисяч сто сім) гривень 31 копійку індекс інфляції, а разом 71775 (сімдесят одну тисячу сімсот сімдесят пять) гривень 62 копійки. В інший частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 502 грн. 14 коп. як залишок несплачених 3% річних, та 26086 гривень 17 копійку індексу інфляції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

В силу ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції, встановлено, що позивач посилається на укладений між сторонами усний договір позики, за яким ОСОБА_7 було передано ОСОБА_6 грошові кошти в загальній сумі 36342 гривень в строк до 01.06.2013 року, про що відповідачем була підписана відповідна розписка від 01.09.2012 року.

Факт підписання ОСОБА_6 01.09.2012 року розписки та отримання позичальником грошових коштів в сумі 36342 гривень не заперечувався відповідачем в ході розгляду цієї справи.

Разом з тим, як встановлено судом попередньої інстанції, в матеріалах справи відсутня розписка, підписана ОСОБА_6 від 01.09.2012 року, на яку посилаються сторони у справі.

У той же час, в матеріалах справи наявна розписка від 25.05.2013 року за підписом ОСОБА_6, зі змісту якої вбачається, що відповідач ОСОБА_6, в присутності ОСОБА_8 і ОСОБА_9, зобовязалась повернути ОСОБА_7 грошову кошти в розмірі 36342 гривень до 01 червня 2013 року з доплатою за час прострочки повернення вищевказаної суми боргу з 01.09.2012 року по 01.06.2013 року із розрахунку 2% в місяць, тобто 6554,00 гривень. Остаточна сума боргу, що підлягає поверненню до 01.06.2013 року складає 42896,00 гривень (42896,00 гривень = 36342,00 гривень - сума позики + 6554,00 гривень проценти за користування позикою) (а.с.8).

Таким чином, наявна в матеріалах цієї справи розписка від 25.05.2013 року, яка підписана позичальником (відповідачем) підтверджує факт виникнення 01.09.2012 року між сторонами правових відносин позики, за якими у ОСОБА_6 (позичальника) виникло боргове зобовязання з повернення ОСОБА_7 (позикодавцю) в строк до 01.06.2013 року грошових коштів в загальній сумі 42896,00 гривень, з яких: 36342,00 гривень сума позики та 6554,00 гривень - проценти за користування позикою.

Вказані обставини сторонами не оспорюються з ними погоджується і колегія суддів.

Судом також вірно зазначено, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми (ч. 1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Як встановлено судом попередньої інстанції, позичальник (відповідач) взяті на себе зобовязання належним чином своєчасно не виконувала, що вона при цьому і не спростовує.

Так, позивач вказував, що борг повертався відповідачем частинами, а саме:

-в листопаді 2014 року в сумі 1472,00 гривень, які були повернуті відповідачем позивачу шляхом надання останньому 184 сажанців малини по 8,00 гривень за кожний, що всього склало 1472,00 гривень;

-25.07.2015 року в сумі 10000,00 гривень, що підтверджується розпискою від 25.07.2015 року (а.с.28);

-22.10.2015 року в сумі 300 доларів США, що за офіційним курсом долара США до гривні, станом на 22.10.2015 року, становить 6780,00 гривень. Факт повернення позивачу відповідачем 300 доларів США (6780,00 гривень) підтверджується наявною в матеріалах цієї справи розпискою від 22.10.2015 року (а.с.29 на звороті);

-08.02.2016 року в сумі 2000,00 гривень, що підтверджується розпискою від 08.02.2016 року (а.с.30);

-01.03.2016 року в сумі 1000,00 гривень;

-в травні 2016 року в сумі 500,00 гривень;

-в червні 2016 року в сумі 1400,00 гривень;

-в липні 2016 року 110,00 гривень.

Представник відповідача в ході розгляду справи підтвердила, що вказані вище суми були повернуті останньою позивачу.

Таким чином, як зазначив суд першої інстанції, наявні в матеріалах справи докази, а також надані суду пояснення в ході розгляду цієї справи підтверджують, що позичальником (ОСОБА_6В.) була повернута позивачу сума боргу в загальному розмірі 23262,00 гривень.

Вказані обставини також сторонами не оспорюються.

Далі суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення зазначив, що доказів на підтвердження повернення відповідачем решти суми боргу в загальній сумі 19634 гривень матеріали цієї справи не містять. При цьому, суд попередньої інстанції відхилив посилання відповідача на отримання позивачем в рахунок погашення заборгованості за розпискою від 25.05.2013 року суми коштів в розмірі 22000,00 гривень.

З вказаними висновками не погоджується колегія суддів.

Так, в якості підтвердження надання коштів на вказану вище суму відповідачем надано розписку, на якій зазначено «Получил 22 тыс. грн.» (мовою оригіналу), підпис особи (без зазначення прізвища, імя, по-батькові) та дата «3.06.2016» (а.с.31).

В судовому засіданні, колегії суддів позивач пояснив, що саме він склав вказану розписку і підписав її зазначеною в ній датою. Однак при цьому, він вказав, що він мав на увазі при складанні цієї розписки не отримання ним коштів від ОСОБА_6 03.06.2016 року, а те, що на цю дату вона йому повернула вказану суму грошей за весь попередній період.

Однак вказана позиція позивача, окрім його слів нічим не підтверджена. Навпаки відповідно до тексту розписки, перший екземпляр якої є у відповідача, позивач отримав 03.06.2016 зазначену там суму коштів. Позивач сам її склав, іншої інформації вона не містить.

Окрім цього, колегіє суддів оглянуті пояснення ОСОБА_6, які вона давала 23.06.2016 року Старшому оперуповноваженому Василівського ВП капітану поліції ОСОБА_10, який проводив перевірку за заявою ОСОБА_7 про неповернення ОСОБА_6 вказаних у цій справі коштів. Відповідно до вказаних пояснень остання вказала на те, що окрім іншого вона окремо 03.06.2016 року вона повернула ОСОБА_7 22 тис. грн.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт повернення додатково 22000 грн. відповідачкою позивачеві в рахунок сплати зазначеного боргу.

Таким чином висновки суду попередньої інстанції, що станом на час розгляду справи сума заборгованості відповідача становить 19 634 грн., з яких: 13 080 грн. сума позики та 6554,00 гривень проценти за користування позикою є невірними.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Однак, відповідно до договору (розписки) відповідач погодилась на сплату процентів, у зазначений лише в договорі строк і окрім цього у визначеному розмірі, а саме на доплату за час прострочки повернення вищевказаної суми боргу з 01.09.2012 року по 01.06.2013 року із розрахунку 2% в місяць, тобто 6554,00 гривень.

Таким чином саме зазначена сума процентів і підлягає стягненню, в решті необхідно відмовити.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків.

Перевіривши додані до матеріалів справи розрахунки 3 % річних та індексу інфляції, який з врахуванням сплачених 22000 грн. склав 26086 грн. 17 коп. колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, та скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову. Яким стягненути з ОСОБА_6, на користь ОСОБА_7 502 грн. 14 коп. як залишок несплачених 3% річних, та 26086 гривень 17 копійку індексу інфляції та 717 грн. 76 коп. витрат на сплату судового збору. В решті позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30 листопада 2016 року по даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6, на користь ОСОБА_7 502 грн. 14 коп. як залишок несплачених 3% річних, та 26086 гривень 17 копійку індексу інфляції та 717 грн. 76 коп. витрат на сплату судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: