АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченко М.М., Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання у фактичних шлюбно-сімейних відносинах та визнання права спільної сумісної власності на майно, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення відповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_3) про встановлення факту проживання у фактичних шлюбно-сімейних відносинах та визнання права спільної сумісної власності на майно.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 15 листопада 2008 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. До укладання шлюбу з 2006 року по 2008 рік вони тривалий час проживали разом у фактичних сімейно-шлюбних відносинах як подружжя. Під час спільного проживання народився син, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 29 липня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Вважає, що відповідно до ст. 60 СК України, він має право на 1/2 частку майна. Скористатися своїм правом не має можливості, оскільки всі правовстановлюючі документи, на нерухоме та рухоме майно знаходяться у відповідача, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В останній редакції позовних вимог просив суд встановити факт проживання у фактичних сімейно-шлюбних відносинах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 2006 року по 2008 рік. Визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3: квартиру АДРЕСА_1 вартістю 1 192 500,00 грн., автомобіль TOYOTA Auris Super White 2, д.н.з. НОМЕР_1, 2012 року випуску вартістю 2 332 000,00 грн., квартиру АДРЕСА_2 вартістю 795 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.09.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В скарзі посилалася на те, що рішення є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначила, що суд частково задовольняючи клопотання про виклик свідків, обмежив позивача у частині доказування обставин, викладених у позовній заяві, при цьому надав перевагу відповідачу у частині доказування обставин, на які вона посилалася як на підставу заперечень у межах позовних вимог. Судом було відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог з підстав нібито одночасної зміни предмету і підстав позову, що суперечить вимогам чинного законодавства. Суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про призначення судово-технічної експертизи. Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не звернув увагу на те, що майно придбавалося як до реєстрації шлюбу (під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах), так і після реєстрації шлюбу (внаслідок чого режим спільної сумісної власності презюмується), Суд не надав оцінки доказам, які надавав позивач, на підтвердження формування джерел грошових коштів, за рахунок яких було придбано як рухоме, так і нерухоме майно. Крім того, судом безпідставно прийнято до уваги докази, надані відповідачем в обґрунтування заперечень на позовну заяву, які не тільки мали суперечливий характер, а і були спростовані свідками на стороні відповідача.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримала.

Відповідачка та її представник доводи скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 15 листопада 2008 року сторони уклали шлюб (т. 1 а.с. 113).

Від шлюбу народилася дитина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 114).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 липня 2016 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с. 124).

Позивач посилається, що під час спільного проживання було придбано квартиру АДРЕСА_1, автомобіль TOYOTA Auris Super White 2, д.н.з. НОМЕР_1, 2012 року випуску та квартиру АДРЕСА_2.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 була придбана відповідно до договору купівлі-продажу від 11 грудня 2007 року за яким покупцем є відповідач (т. 1 а.с. 7).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 вересня 2006 року, відповідач придбала квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 червня 2012 року відповідач придбала автомобіль TOYOTA Auris Super White 2, 2012 року випуску (т. 1 а.с. 28-34).

Оцінивши, надані суду першої інстанції докази в їх сукупності суд встановив, що позивач не довів, що він перебував у фактичних шлюбних стосунках з відповідачем з 2006 року до серпня 2008 року.

Суд встановив, що квартири, які придбавала відповідач в 2006 році та в грудні 2007 року придбавались не в період перебування сторін в шлюбних стосунках за особисті кошти відповідача.

Дослідивши, наявні в справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що вказані обставини, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог в частині перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках з 2006 року до серпня 2008 року, а також про відсутність правових підстав для віднесення до спільної сумісної власності квартир, які придбавались відповідачкою до шлюбу за особисті кошти відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Квартири № 39 та № 381, які знаходяться по вул. Урлівській в м. Києві, придбані в 2006 році та грудні 2007 року до укладення шлюбу між сторонами.

Позивач по справі не надав суду докази, які б свідчили, що на момент придбання цього майна між сторонами склались усталені сімейні стосунки, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, та докази про придбання цього майна за спільні кошти.

Посилання представника на фотографії, на яких зображені разом сторони по справі не доводять факту таких усталених стосунків.

З письмових доказів по справі вбачається, що у вищевказаний період сторони проживали окремо, відповідачка зустрічалась з іншим чоловіком, і не підтримувала шлюбних стосунків з позивачем по справі.

Посилання позивача та представника на те, що кредит, який отримувала відповідачка для придбання квартир повертався в період шлюбу, не можуть бути підставою для віднесення вказаного майна до спільної сумісної власності, оскільки воно придбавалось в період, коли сторони не підтримували фактичних шлюбних стосунків. Кредити на квартири, які частково повертались в період шлюбу, відповідачка брала особисто, і відповідно зобов'язання за такими кредитами виникли лише в неї .

Використання коштів в період шлюбу на погашення таких кредитів не може свідчити про придбання вказаного майна у спільну сумісну власність, так як квартири придбавались за особисті кошти відповідача, та отримані нею в кредит кошти для придбання в свою власність квартир. При цьому колегія суддів виходить з того, що в період придбання вказаного майна відповідач жодних сімейних стосунків з позивачем не підтримувала.

Посилання в скарзі на те, що суд не допитав свідків позивача, а саме його батьків та сестру з приводу обставин справи, колегія суддів не приймає з огляду на те, що в судовому засіданні апеляційного суду представником позивача не було заявлено клопотання про допит цих свідків в апеляційному суді, через неправомірну відмову в такому допиті районним судом.

Доводи представника відповідача про те, що кошти отримані позивачем від продажу його квартири в м. Кіровограді в жовтні 2007 року були використані на придбання кватир відповідачкою, є недоведеними з огляду на недоведеність підтримання сімейних стосунків сторонами в цей час, а також будь-яких письмових доказів, щодо отримання цих коштів відповідачем, або щодо їх грошового переказу на адресу банку на погашення кредитів, чи на адресу продавців квартир.

Крім того, суд враховує і те, що на час придбання квартири 39 по вул. Урлівській в м. Києві, в вересні 2006 році, з позовної заяви самого позивача, який намагався довести суду перебування у шлюбних стосунках з серпня 2006 року, вбачається, що сторони по справі не могли зі спільного бюджету за 2 місці, накопичити кошти для придбання цього майна.

З огляду на вищевикладене, колегія приходить до висновку, що рішення в частині вирішення вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права спільної сумісної власності на квартири ухвалено без порушень норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення скарги в цій частині не має.

Разом, з тим вирішуючи вимоги в частині визнання права спільної сумісної власності на автомобіль, який був придбаний сторонами під час шлюбу, суд не вірно застосував норми матеріального права, не повно з'ясував обставини, що мали значення для їх вирішення, надав не вірну оцінку доказам.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що автомобіль марки "Тойота Ауріс" був придбаний відповідачкою 06 червня 2012 року під час шлюбу.

Суд, вважаючи встановленою обставину придбання вказаного автомобіля за особисті кошти відповідача, виходив з того, що кредит, який отримала відповідач в сумі 74 490 грн., а також сума грошей, яка вносилась готівкою, були особистими коштами відповідачки, так як були позичені її батьками за договорами позики, а також кредит відповідачка повертала з власних зароблених коштів.

Колегія вважає, що такі обставини, є недоведеними та спростовуються наданими апеляційному суду поясненнями відповідача.

З огляду на те, що договори позики на які посилалась відповідачка як на доказ придбання автомобіля за особисті кошти, укладені з її близькими родичами та в період до придбання спірного автомобіля, суд не може прийняти вказаний доказ, як беззаперечний доказ придбання автомобіля саме за ці кошти. В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка пояснила, що автомобіль вона придбала за кошти, які вона раніше позичала своїм знайомим, а після їх повернення використала кошти для придбання автомобіля. Тобто пояснення відповідача не відповідають встановленим судом обставинам з приводу коштів за які придбавався спірний автомобіль.

Так як суду не були надані жодні письмові докази з яких би вбачалось, що кошти, які позичались батьками відповідача за наданими суду договорами позики за платіжними дорученнями спрямовувались на оплату вартості автомобіля чи повернення кредиту, який надавався та повертався в період шлюбу між сторонами, правових підстав для висновку, про його придбання за особисті кошти у суду не було.

Суд не врахував, що позивач по справі виступав поручителем за кредитом, який отримувався на автомобіль, також не врахував, що кредит був повністю повернутий в період шлюбу.

Посилання відповідача та представника на те, що позивач тривалий час ніде не працював, а тому всі кошти на повернення кредитів були зароблені відповідачем, правового значення не мають з огляду на вимоги ст. 60 СК України.

Посилання відповідача та її представника на те, що позивач в період шлюбу придбавав інші автомобілі, а тому спірний автомобіль придбаний за кошти відповідача, колегія не може врахувати, так як відповідачка в даній справі з зустрічними вимогами про поділ іншого майна, яке придбавалось в шлюбі не зверталась, проте не позбавлена такого права в майбутньому.

Так як, відповідачем в даній справі не надано суду беззаперечних доказів про придбання нею в період шлюбу спірного автомобіля за особисті кошти, суд першої інстанції визнав встановленою обставину, а саме: належність автомобіля на праві особистої власності відповідачу, яка, була недоведеною, а тому рішення суду в цій частині, відповідно вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимоги позивача, щодо визнання права спільної сумісної власності на це майно.

При цьому колегія суддів, вважає, що оскільки відповідач не визнавала прав позивача на це майно, задоволення вимог в спосіб, обраний позивачем є можливим.

Інші доводи скарги з приводу не прийняття збільшених позовних вимог позивача про поділ майна, не призначення судом технічної експертизи з приводу часу складання договорів позики, наданих позивачем, вищенаведених висновків не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні вимог про визнання спільним майном подружжя автомобіля TOYOTA AurisSuper White 2, д.н.з. НОМЕР_1, 2012 року випуску скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати, що автомобіль TOYOTA Auris Super White 2, д.н.з. НОМЕР_1, 2012 року випуску належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: