Ухвала

іменем україни

17 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь борг у розмірі 85 400 євро.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16 березня 2012 року між ним як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_4 як позичальником було укладено договір надання безвідсоткової позики, за яким позивач зобов'язався надати відповідачеві у позику грошові кошти в розмірі 400 тис. євро, а позичальник зобов'язався повернути отримані кошти у строк до 16 березня 2013 року. Згідно з банківською довідкою від 07 березня 2016 року у період із 16 березня 2012 року до дня подання позову на рахунок позичальника у Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк») № НОМЕР_1 було перераховано 85 400 євро. Станом на час звернення до суду з цим позовом позичальник не повернув суми позики за вказаним договором. 09 березня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився за повернення позичальником ОСОБА_4 позики, у тому числі й грошових коштів, що їх було отримано останнім на виконання договору надання безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року. За таких обставин позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь позику у сумі 85 400 євро.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суму боргу в розмірі 85 400 євро, що станом на 17 серпня 2016 року еквівалентно 2 417 201 грн 40 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають зазначеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним із моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судом установлено, що 16 березня 2012 року між ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір надання безвідсоткової позики, за яким позивач надає останньому у позику грошові кошти в розмірі 4 240 000 грн, що складає еквівалент 400 тис. євро, а позичальник зобов'язується повернути зазначену суму позики в обумовлений термін. Позикодавець зобов'язаний передати позичальнику або перерахувати на його банківський рахунок вказану суму позики в строк до 16 березня 2013 року (п. 3.1 договору). Згідно з п. 4.1 договору строк повернення позики складає один рік з моменту надання суми позики. Відповідно до п. 5.1 договору позичальник зобов'язаний повернути всю суму позики (або неповернуту його частину у випадку дострокового часткового погашення) в останній день строку, встановленого п. 4.1 договору. Пунктом 7.1 договору передбачено, що даний договір вступає в силу з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику і діє до повного виконання позичальником своїх обов'язків за цим договором.

У період із 16 березня 2012 року до 26 квітня 2012 року на рахунок позичальника у ПАТ «Діамантбанк» № НОМЕР_1 було перераховано 85 400 євро, а саме: 19 березня 2012 року - 63 тис. євро; 22 березня 2012 року - 17 тис. євро; 26 квітня 2012 року - 5 400 євро, що підтверджується довідкою ПАТ «Сведбанк» (Рига) від 07 березня 2016 року.

Також установлено, що 09 березня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за п. 1.1.1 якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за договором позики у розмірі 2 тис. грн, із яких 1 тис. грн - розмір забезпечення за зобов'язаннями, що випливають із договору надання безпроцентної позики від 16 березня 2012 року, а ще 1 тис. грн - розмір забезпечення за зобов'язаннями позики, що витікають з інших підстав.

Згідно з п. 6.2 вказаного договору поруки поручитель не має права передавати свої права й обов'язки за цим договором іншій особі без попередньої письмової згоди кредитора. При цьому поручитель несе субсидіарну відповідальність за боргами боржника.

Станом на день подання позовної заяви і на час розгляду справи в суді відповідач ОСОБА_4 не повернув позивачу суми позики у розмірі 85 400 євро.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_4 зазначив, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки вищевказаний договір надання безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року було підписано позичальником - юридичною особою - Фермерським господарством «Мерінос-Україна» (далі - ФГ «Мерінос-Україна»), так як у розділі 8 договору «реквізити і підписи сторін» в графі «позичальник» містяться реквізити ФГ «Мерінос-Україна», підпис голови ФГ «Мерінос-Україна», який скріплено печаткою цього ж ФГ.

На спростування вищевказаних доводів суд зазначив, що у справі відсутні докази на підтвердження того, що ФГ «Мерінос-Україна» уповноважило ОСОБА_4 на підписання договору надання безпроцентної позики від 16 березня 2012 року.

Натомість, суд установив, що у справі знаходиться протокол № 4 загальних зборів учасників ФГ «Мерінос-Україна» від 16 березня 2012 року, де було вирішено з метою забезпечення виконання зобов'язань за угодою про надання безвідсоткової позики, що буде укладена ОСОБА_4 із ОСОБА_6, виступити ФГ «Мерінос-Україна» поручителем за ОСОБА_4; надати директору ОСОБА_4 повноваження на укладання та підписання договору поруки із ОСОБА_6 від імені ФГ «Мерінос-Україна».

За таких обставин суд обґрунтовано вважав, що договір надання безпроцентної позики від 16 березня 2012 року було укладено між фізичними особами, а саме між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Задовольняючи частково позов ОСОБА_6 та стягуючи на його користь 85 400,00 євро, що станом на 17 серпня 2016 року еквівалентно 2 417 201,40 грн, із позичальника ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що факт укладення між сторонами договору та перерахування позичених коштів на рахунок останнього достовірно встановлені, а тому, враховуючи те, що станом на дату розгляду справи позика не повернута, наявні правові підстави для стягнення цієї суми на користь позивача.

Зокрема, суд обґрунтовано вважав, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт укладення 16 березня 2012 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 як фізичними особами договору позики на суму 400 000,00 євро та перерахування позивачем на рахунок відповідача в період із 16 березня 2012 року до 26 квітня 2012 року грошових коштів у сукупному розмірі 85 400,00 євро, із призначенням платежу: «відповідно до договору». При цьому суд урахував, що відсутні докази на підтвердження факту повернення позичальником грошових коштів у порядку та в строки, що визначені договором надання безвідсоткової позики.

Разом із тим, враховуючи, що укладеним із ОСОБА_3 договором поруки передбачалася субсидіарна відповідальність за зобов'язаннями ОСОБА_4, то суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для солідарного стягнення боргу з відповідачів, у зв'язку з чим стягнув суму позики виключно з позичальника.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Так, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд на спростування доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 про те, що договір надання безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року в дійсності не укладався, наявний у матеріалах справи примірник договору є підробленим, а грошові кошти були перераховані на виконання інших договорів, правильно зазначив, що заявником не надано доказів на їх підтвердження, при цьому вважав, що ці доводи не відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим судом доказам.

Зокрема, апеляційний суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_4 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що договір про надання безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року є підробленим та сторонами не укладався, оскільки за весь час перебування справи в провадженні суду першої інстанції відповідач не заявляв клопотання про призначення та проведення у справі судової технічної експертизи.

Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що про вказані вище обставини сторона відповідача ОСОБА_4 не заявляла під час розгляду справи в суді першої інстанції, а заперечення відповідача проти позову (т. 1, а. с. 66-73) містять зовсім інші доводи, які обґрунтовано спростовані судом першої інстанції, тому аналогічні доводи касаційної скарги, а саме: щодо непідписання договору; відсутність у справі оригіналу цього договору; нероз'яснення судом першої інстанції відповідачу його прав щодо подання клопотання про призначення експертизи та відмова апеляційного суду у проведенні експертизи є безпідставними з урахуванням вимог ст. ст. 10, 11, 60, 303, 304, 335 ЦПК України.

У зв'язку з цим апеляційний суд правильно вважав, що, заявляючи клопотання про призначення експертизи на стадії розгляду справи в апеляційному суді, представниками відповідача ОСОБА_4 на порушення положень ст. 303 ЦПК України не зазначено обґрунтованих доводів та поважних причин, у зв'язку з якими вказана експертиза не була проведена в суді першої інстанції. Так, апеляційний суд виходив із того, що відповідачем не зазначено жодних із передбачених ст. 303 ЦПК України обставин щодо дослідження доказів, у зв'язку з чим вважав відсутніми підстави для призначення судової технічної експертизи на стадії апеляційного розгляду справи.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо дійсних сторін вищевказаного договору позики були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, вони зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Зокрема, на спростування доводів відповідача ОСОБА_4 про те, що договір надання безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року підписано юридичною особою - ФГ «Мерінос-Україна», оскільки у розділі 8 договору «реквізити і підписи сторін» в графі «позичальник» містяться реквізити ФГ «Мерінос-Україна», підпис голови ФГ «Мерінос-Україна», який скріплено печаткою цього ж ФГ, суд обґрунтовано зазначив, що у справі відсутні докази на підтвердження того, що ФГ «Мерінос-Україна» уповноважило ОСОБА_4 на підписання договору надання безпроцентної позики від 16 березня 2012 року. Крім того, ці доводи спростовуються установленими судами обставинами про те, що суму позики у розмірі 85 400,00 євро перераховано позивачем саме на банківський рахунок відповідача ОСОБА_4, а не ФГ «Мерінос-Україна».

На спростування аналогічних доводів апеляційної скарги суд зазначив, що умови указаного договору позики від 16 березня 2012 року не містять жодних посилань на те, що ОСОБА_4 при укладенні цього договору діяв як голова ФГ «Мерінос-Україна».

При цьому суд належно оцінив, що в наявних у справі доказах, а саме: протоколі № 4 загальних зборів учасників ФГ «Мерінос-Україна» від 16 березня 2012 року та договорі поруки від 09 березня 2016 року зазначено про укладення договору надання безпроцентної позики саме між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 як фізичною особою.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до виписки із розрахункового рахунку ОСОБА_4, відкритого у ПАТ «Діамантбанк» (Україна), спірні кошти були зараховані відповідно до договору від 20 січня 2012 року № 12-01-20-000122, спростовуються установленими судами обставинами справи, положеннями ст. 212 ЦПК України та зводяться до переоцінки доказів. Те саме стосується доводів щодо порушення судами норм процесуального права, а саме: ст. ст. 57, 58, 59, 60, 64, 130, 133, 143, 146, 303 ЦПК України.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак