У х в а л а

іменем україни

15 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного закладу Франківської районної санітарно-епідеміологічної станції м. Львова, Міністерства охорони здоров'я України,третя особа - ОСОБА_5, про скасування наказу, визнання недійсним запису про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргоюМіністерства охорони здоров'я України на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 20 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова, Міністерства охорони здоров'я України про скасування наказу, визнання недійсним запису про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 06 червня 2011 року по 09 червня 2011 року перебувала на лікуванні у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

08 серпня 2011 року їй було вручено телеграму-повідомлення про звільнення, згідно наказу № 17-К від 06 червня 2011 року, у зв'язку з скороченням чисельності штату.

Вважає, що звільнення відбулось із порушенням вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України, в період тимчасової непрацездатності та з порушенням вимог ст. 42 КЗпП України, оскільки при скороченні посади, яку вона займала, не було враховано, що вона мала вищу кваліфікацію порівняно з іншими працівниками, а також, що вона в сім'ї єдиний годувальник і має на утриманні 4х осіб: двох дітей і батьків, має стаж роботи більше 30 років. На засіданні профкому, на якому вирішувалось питання про надання згоди на її звільнення, вона присутня не була, і не були враховані вищевказані обставини.

Крім цього вважає, що діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду.

Уточнивши позовні вимоги просила визнати неправомірним та скасувати наказ № 17-К від 06 червня 2011 року про її звільнення з посади помічника лікаря з гігієни харчування за п. 1 ст. 40 КЗпП України, визнати недійсним запис про звільнення, внесений в трудову книжку на підставі наказу № 17-К, стягнути з Міністерства охорони здоров'я України на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 80400,40 грн, середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні 14636,65 грн та моральну шкоду в розмірі 10000 грн, визнати її звільненою за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2016 року поновлено строк на звернення до суду.

Позов задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано наказ № 17-К від 06 червня 2011 року Державного закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» про звільнення позивача з посади помічника лікаря з гігієни харчування за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Визнано недійсним запис про звільнення, внесений у трудову книжку ОСОБА_4 на підставі наказу № 17-К від 06 червня 2011 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Стягнуто з Міністерства охорони здоров'я України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 48158 гривень та 3000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Визнано ОСОБА_4 звільненою за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова. В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 вересня 2016 року, рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в цій частині позовних вимог. В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі Міністерство охорони здоров'я України просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсним запису в трудовій книжці про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання позивача звільненою за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд виходив із того, що звільнення позивача з роботи, в період її тимчасової непрацездатності, проведено з порушенням вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України та порушенням вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України, оскільки остання мала переважне право на залишенні на роботі порівняно з іншими працівниками цього підприємства, зокрема в зв'язку з наявністю вищої кваліфікації, тією обставиною, що є єдиним годувальником в сім'ї та більш тривалим безперервним стажем роботи в цій установі.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди з Міністерства охорони здоров'я України, апеляційний суд виходив із недоведеності позовних вимог в цій частині.

Висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Зі змісту рішення судів і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства охорони здоров'я України відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.В. Маляренко
Ю.Г. Іваненко
О.В. Ступак