Справа № 310/8919/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

17 травня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі:

секретаря судового засідання Бевз О.А.,

прокурора Святенького М.Г.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом керівника ОСОБА_2 місцевої прокуратури Запорізької області, в інтересах держави, до ОСОБА_2 міської ради Запорізької області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_2 міської ради, витребування земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року керівник ОСОБА_2 місцевої прокуратури, в інтересах держави, звернувся до суду з зазначеним вище позовом. В позові вказує на те, що п. 5.41 рішення ОСОБА_2 міської ради №23 від 20.11.2014 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0748 га, кадастровий номер :01:012:0220 в межах норм безоплатної приватизації, розташовану за адресою: вул. Шаульського,13 в м. Бердянську, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

07.04.2015р. року ОСОБА_3 продав вказану земельну ділянку ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Прокурор просить визнати недійсним та скасувати п. 5.41 рішення пятдесят першої сесії ОСОБА_2 міської ради № 23 від 20.11.2014р., взнати право власності на земельну ділянку за територіальною громадою м. Бердянська в особі ОСОБА_2 міської ради, витребувати у ОСОБА_4 земельну ділянку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська.

В обґрунтування позову вказує на те, що ОСОБА_2 місцевою прокуратурою встановлено, що рішення ОСОБА_2 міської ради №23 від 20.11.2014 року, яким було затверджено проект відведення та передано у власність громадянці ОСОБА_5 земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, було прийнято з порушенням вимог ст.ст. 51,60,61,84,118 ЗУ України, ст.ст.85,88,90 Водного кодексу України.

На підставі листа керівника ОСОБА_2 місцевої прокуратури від 05.12.2016р. ПП «Азовгеопроект» проведено геодезичне дослідження спірної земельної ділянки. Відповідно до схеми місцезнаходження земельної ділянки, остання знаходиться на території м. Бердянська в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме на відстані 100 м від урізу води Азовського моря. А тому надання цієї земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) є порушенням вимог ст.60 Земельного кодексу України та ст.ст. 88,90 Водного кодексу України, якими передбачено, що земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

П. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації. Однак у затвердженому спірним рішенням міської ради проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки у власність.

Таким чином, прокурор вважає, що п.5.41 рішення ОСОБА_2 міської ради № 23 від 20.11.2014 року був прийнятий з порушенням вимог земельного та водного законодавства, а тому рішення є недійсним та підлягає скасуванню. А відтак, ОСОБА_3 не набув у встановленому законом порядку права власності на спірну земельну ділянку, та не будучи її власником, незаконно продав її ОСОБА_4 З огляду на те, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза волею держави, то вона може бути витребувана у відповідача ОСОБА_4 на підставі ст.388 ЦК України та повернута територіальній громаді м. Бердянська.

Представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечує з підстав, викладених в письмових запереченнях. В обґрунтування заперечень посилається на те, що рішення ОСОБА_2 міської ради № 23 від 20.11.2014 року було прийнято з дотриманням вимог Земельного та Водного кодексів України. Спірна земельна ділянка не відноситься до земель прибережних захисних смуг, оскільки станом на сьогодні проекти землеустрою щодо встановлення прибережних захисних смуг в межах м.Бердянська відповідачем не затверджувались. Також спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду України, а відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, що підтверджується довідкою з державної статистичної звітності від 21.02.2014р, висновком про погодження проекту землеустрою та інформацією з Публічної кадастрової карти України. Рішення про віднесення цієї земельної ділянки до земель водного фонду не приймалося. Вважає, що схема розташування спірної земельної ділянки, яка виготовлена ПП «Азовгеопроект», є неналежним та недопустимим доказом, оскільки жодного геодезичного дослідження не проводилось і такого поняття взагалі не існує. Надана схема не є документом, що виготовляється за наслідками проведення геодезичного дослідження. При прийнятті оспорюваного рішення ОСОБА_2 міською радою було враховано, що Генеральний план м. Бердянська та План зонування території містять визначення умовних розмірів природоохоронних зон прибережної захисної смуги. В Плані зонування території міста Бердянска відображено схеми прибережних захисних смуг водних обєктів, як то передбачено нормами закону й у відповідності до основної містобудівної документації, яким є Генеральний план міста ОСОБА_2. Вказані обставини були встановлені постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 09.06.2015р. у справі №808/3169/14, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського адміністративного суду від 26.11.2015р. Вважає, що ці обставини не потребують доказування та свідчать про відображення нормативних розмірів прибережних смуг на території м.Бердянська у затвердженій містобудівній документації та вказує на врахування нормативних розмірів прибережних смуг при погодженні проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки у власність відповідно до вимог ст.88 ВК України, правових висновків Верховного суду України, а тому на час прийняття спірного рішення ОСОБА_2 міська рада діяла в межах наданих їй повноважень.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

За ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Прокурор, посилаючись на ст.. 23 ЗУ «Про прокуратуру» звернувся з цим позовом до суду, в інтересах держави, навівши обґрунтування підстав такого звернення до суду, а саме відсутність повноважень у центрального органу виконавчої влади, яким є Держгеокадастр України, повноважень щодо звернення до суду з таким позовом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 5.41 рішення ОСОБА_2 міської ради №23 від 20.11.2014 року (а.с.11) затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0748 га, в межах норм безоплатної приватизації, за адресою: вул. Шаульського,13 в м. Бердянську, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Судом було встановлено, що на час прийняття спірного рішення ОСОБА_2 міської ради проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Азовського моря на території міста ОСОБА_2 не розроблявся і не затверджувався. Проте відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Як вбачається із ситуаційної схеми місцезнаходження земельної ділянки (а.с.16), складеної інженером-землевпорядником ОСОБА_7, спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста ОСОБА_2, на відстані 100 м. від урізу води Азовського моря. Суд приймає цей доказ як належний і допустимий, оскільки ситуаційна схема місцезнаходження земельної ділянки складена сертифікованим інженером землевпорядником ОСОБА_7, яка включена до державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників і відповідно до кваліфікаційного сертифікату має право складати окремі види документації із землеустрою, виконувати топографо-геодезичні і картографічні роботи, проводити інвентаризацію земель тощо. Відповідно до ЗУ «Про землеустрій» ситуаційні схеми входять до складу документації із землеустрою.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані обєкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Відповідно ж до частини четвертої статті 83 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Отже, за змістом зазначених норм права прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014р. у справі №6-206цс14, від 14 01.07.2015р. у справі №6-523 цс15.

Твердження представника відповідача ОСОБА_1 про те, що в Генеральному плані міста ОСОБА_2 та графічних матеріалах Плану зонування території міста ОСОБА_2 умовно нанесені розміри прибережних захисних смуг в межах міста і факт встановлення прибережної захисної смуги на території міста ОСОБА_2 встановлений також постановою Запорізького окружного адміністративного суду у справі №808/3169/14 (а.с.214-220) не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Судом було встановлено, що до цього часу проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Азовського моря на території міста ОСОБА_2 не розроблявся і не затверджувався. Проте відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Внесення до Генерального плану міста ОСОБА_2 ( до текстових і графічних матеріалів) інформації про встановлення на території міста вздовж Азовського моря, ОСОБА_2 затоки, лиманів прибережної захисної смуги, розміри якої були встановлені на підставі рішення міськради №11 від 10.12.2004р., є незаконним, оскільки рішення ОСОБА_2 міської ради №11 від 10.12.2004р. було скасовано постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2010 року.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Таким чином, суд визнає, що спірне рішення прийнято ОСОБА_2 міською радою незаконно, тому позовні вимоги про визнання цього рішення незаконним та про його скасування підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Така правова позиції викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-1376цс16 від 29.06.2016 року.

Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013р. землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Враховуючи вищевикладене, підлягають задоволенню позовні вимоги прокурора про витребування земельної ділянки у ОСОБА_4 та передачу її у власність територіальної громади м. Бердянська.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_3 необхідно стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 1607,67 грн. з кожного відповідача.

Керуючись ст. 13,14 Конституції України, ст. ст. 10,11,15,58-60,88,208-212 ЦПК України, ст.ст. 328,393,1212 ЦК України, ст. ст. 21,58, 59, 60-62 ЗК України, ст.ст.4,88-90 ВК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати п.5.41 рішення пятдесят першої сесії ОСОБА_2 міської ради Запорізької області шостого скликання №23 від 20 листопада 2014 року Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам, яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0748 га, кадастровий номер :01:012:0220, за адресою: вул. Шаульського,13, м. Бердянськ, Запорізької області.

Витребувати у ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) земельну ділянку площею 0,0748 га, кадастровий номер :01:012:0220, за адресою: м. Бердянськ, вул. Шаульського,13 і повернути її у власність територіальної громади міста ОСОБА_2 в особі ОСОБА_2 міської ради ( пл. Єдності,2, м. Бердянськ, Запорізька область, 71112, ).

Стягнути з ОСОБА_2 міської ради Запорізької області (), ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) судовий збір на користь держави у розмірі 1607,67 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення суду,- протягом 10 днів з дня його отримання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_8