АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 629/1172/17 Головуючий суддя І інстанції Шевцов О. А.
Провадження № 22-ц/790/5724/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Асєєвої В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» ОСОБА_3 на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» звернувся до суду в порядку вимог ст.ст. 523, 526,611,628, 629 ЦК України з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» заборгованість за кредитним договором № 01-006071-01 від 03.04.2013 року у розмірі 141509,27 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 22952,14 грн, заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості 61573,38 грн, заборгованість за штрафами за виникнення прострочених процентів по кредиту 12917,55 грн, заборгованість за штрафами за несанкціонований овердрафт 21793,62 грн, заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості 4635,14 грн, заборгованість за процентами 17637,44 грн.

В обгрутнування своїх позовних вимог посилався на те, що 03.04.2013 року між ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 01-006071-01.

Відповідно до п. 2.1.2. вищевказаного кредитного договору, банк надав держателю кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії. Кредит надається в межах кредитного ліміту за винятком випадків, передбачених цим договором, а держатель зобовязується повернути суму отриманого кредиту на умовах, в строки та в порядку, що передбачені цим договором.

10 квітня 2013 року відповідачем було отримано платіжну картку, що підтверджується розпискою про її отримання.

Також, Вінницьким міським судом Вінницької області було ухвалено вирок від 27.01.2017 року у кримінальній справі № 127/7650/14-ц, згідно якого визнано винуватим ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, а саме в тому, що ОСОБА_5, використовуючи підроблений паспорт на імя ОСОБА_6, оформив кредит у ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» та зняв грошові кошти, якими розпорядився на власний розсуд.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 червня 2017 рокувідмовлено в задоволенні позову ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» .

В апеляційній скарзі ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про фіктивність кредитного договору через те, що останній не був спрямований на реальне настання правових наслідків що обумовлені ним, зазначаючи, що жодного погашення зі сторони відповідача не відбулося.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що оскільки на підставі укладеного договору відповідачу було передано майно грошові кошти, такий договір не може бути визнано фіктивним і відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України цей договір підлягає виконанню сторонами.

Перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого цивільного права, а також не надано доказів в обґрунтування суми матеріальної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи 03.04.2013 року між ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 01-006071-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA.

Відповідно до виписок по особовим рахункам з 03.04.2013 року по 28.02.2017 року ОСОБА_6 жодного погашення заборгованості за кредитом не здійснювалось внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 141509,27 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 22952,14 грн, заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості 61573,38 грн, заборгованість за штрафами за виникнення прострочених процентів по кредиту 12917,55 грн, заборгованість за штрафами за несанкціонований овердрафт 21793,62 грн, заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості 4635,14 грн, заборгованість за процентами 17637,44 грн.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повертати позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Як вбачається з вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що у квітні 2013 року в м. Вінниці, з метою заволодіння чужим майном ОСОБА_5 звернувся до відділення №1 м. Вінниця ПАТ «Енергобанк», до якого подав завідомо підроблені документи паспорт громадянина України серії АВ№694849 виданий Літинським РВ УМВС у Вінницькій області 18.02.2006 року, в якому була вклеїна фотокартка ОСОБА_5 та довідку про заробітну плату вихідний №24/04 від 01.04.2013 року, видану ТОВ «АВІС», в якій містилися завідомо неправдиві відомості про роботу та заробітну плату ОСОБА_6 з метою отримання кредиту та шахрайського заволодіння коштами.

На підставі укладеного ОСОБА_5 кредитного договору № 01-006071-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки від 03.04.2013 року був відкритий картковий рахунок № 201, на який зараховано 12000 грн. у вигляді кредитного ліміту.

Після одержання кредитної картки, якою надано доступ до карткового рахунку № 201, ОСОБА_5 зняв готівкові кошти в загальній сумі 11350 грн. чим спричинив ПАТ «ЕНЕРГОБАНК»матеріальну шкоду.

Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судовим розглядом достеменно встановлено, що ОСОБА_6 з ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» не укладав кредитного договору № 01-006071-01 від 03.04.2013 року з ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», а кошти було безпідставно отримано ОСОБА_5

Однак, враховуючи, що ОСОБА_5 не є стороною кредитного договору № 01-006071-01 від 03.04.2013 року, укладеного між ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» та ОСОБА_6, відсутні підстави для стягнення з нього заборгованості з кредитним договором в розумінні вимог ст.ст. 1054,1049,1050 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого цивільного права та він не позбавлений можливості звернутись до суду з вимогами про визнання вищевказаного кредитного договору недійсним та повернення безпідставно отриманих коштів або відшкодування матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що вищезазначений кредитний договір не є фіктивним, оскільки на підставі укладеного договору відповідачу було передано майно грошові кошти висновків суду першої інстанції не спростовує та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, вимоги щодо визнання кредитного договору фіктивним сторонами не заявлялись та судом першої інстанції не вирішувались.

Посилання в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду на фіктивність правочину без визнання його недійсним та без визначення наслідків такого правочину, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено, що кредитний договір між ОСОБА_5 та ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» на умовах, зазначених в договорі, не укладався, а кошти передані банком ОСОБА_5 отримані останнім внаслідок його злочинних дій. Тому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до відповідача відповідно до вимог ст.ст. 1212-1214 ЦК України про повернення безпідставно набутого майна.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що в відповідності до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 червня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: