Апеляційний суд Житомирської області
Справа №276/954/16-ц Головуючий у 1-й інст. Мельник М. Л.
Категорія 5 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу Державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції в особі головного державного виконавця Сідержука Петра Петровича, Ільницького Петра Антоновича, Гладенького Андрія Петровича, Герасиміва Івана Миколайовича, 3-особа ОСОБА_2 про визнання довіреності удаваним правочином, визнання права власності, звільнення майна з-під арешту

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати видану йому 01.09.2016 року довіреність ОСОБА_3, посвідчену приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровану в реєстрі за №1599 на керування та продаж автомобіля марки ВАЗ 21150, 2007 року випуску, шасі ХТА0149, чорного кольору, тип транспортного засобу - легковий седан В, реєстраційний номер НОМЕР_1, удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу цього автомобіля, визнати за ним право власності на вказаний автомобіль та звільнити його з-під арешту безкоштовно і зняти з розшуку.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 вересня 2016 року ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 уповноважив (на підставі довіреності) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на право володіння, користування та розпорядження вищевказаним транспортним засобом. Вказаною нотаріально посвідченою односторонньою угодою сторонами фактично був прихований інший правочин, який вони насправді вчинили, зокрема договір купівлі-продажу вищевказаного транспортного засобу. Зазначена дія була вимушеною, оскільки сторони були позбавлені того дня здійснити зняття та постановку автомобіля на нового власника. Всі істотні умови угоди сторонами було узгоджено та ніяких заперечень щодо предмету угоди та ціни у сторін не виникало. Сторонами було прийнято рішення про зняття та постановку на облік автомобіля в МРЕВ Житомирської області. 01.09.2016 року позивач перегнав автомобіль із Івано-Франківської області до смт. Хорошів та володіє, користується і розпоряджається автомобілем ВАЗ-21150 як власник, а саме за власні кошти здійснив ремонт автомобіля та технічне обслуговування. Після придбання зазначеного автомобіля позивач звернувся до органів ДАІ з метою перереєстрації транспортного засобу, проте не зміг вчинити дану дію, оскільки на автомобіль накладено арешт.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що між сторонами було узгоджено всі істотні умови угоди та ніяких заперечень щодо предмету та ціни у сторін не має, а тому вчинені ними дії призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» щодо удаваного правочину, а також вказує, що мотивувальна частина рішення не містить жодних обґрунтувань щодо заяви відповідачів про визнання позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК № 450237, виданого Косівським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, є власником автомобіля марки «ВАЗ 21150», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1/а.с.26/.

19.11.2012 року ОСОБА_5 своєю довіреністю, посвідченою нотаріально, уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з питань управління з правом керування на території України та за її межами та розпорядження (продати, обміняти, здати в оренду) за ціну та на умовах на розсуд повіреного належного йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «ВАЗ 21150», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 /а.с.23/.

01.09.2016 року ОСОБА_3 довіреністю уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 бути представником з питань управління з правом керування на території України та за її межами та розпорядження (продати, обміняти, здати в оренду) за ціну та на умовах на розсуд повіреного належного ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК 450237, виданого Косівським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, транспортним засобом марки «ВАЗ 21150», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 /а.с.24/.

Позивач вказав, що зазначеною нотаріально посвідченою односторонньою угодою фактично було приховано інший правочин, який сторони насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу. Вказана обставина не заперечується ОСОБА_3

А тому ОСОБА_1 просив визнати довіреність, видану йому громадянином ОСОБА_3 1 вересня 2016 року удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу автомобіля марки «ВАЗ 21150», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Положеннями статей 237, 244 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників.

Разом з тим, як вбачається із аналізу вищевикладених норм, видача довіреності є одностороннім правочином.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набуваєтьсяна підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України).

Отже за змістом вказаних норм права, за довіреністю право власності від однієї особи до іншої не переходить.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень Цивільного кодексу України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (є чинними і діяли на момент спірних правовідносин), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою КМУ від 11.11.2009 року №1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб'єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС України або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС України видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

В даному випадку законодавчо врегульований порядок придбання та переоформлення автомобіля позивачем не був дотриманий.

Як вбачається з матеріалів справи при укладенні довіреності від 1 вересня 2016 року спірний автомобіль з обліку не був знятий.

Видачу генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб.

Оскільки сторонами не було дотримано зазначених вимог, то договір купівлі-продажу між ними не міг бути укладений.

Відтак, вимоги позивача визнати довіреність видану йому ОСОБА_3 1 вересня 2016 року на керування та продаж автомобіля марки ВАЗ 21150, рік випуску 2007, р.н.НОМЕР_1 удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу цього автомобіля, є безпідставними.

З урахуванням встановлених обставин справи та на підставі положень ст.ст.328,392 ЦК України суд першої інстанції дійшов також обґрунтованого висновку про безпідставність вимог позивача про визнання права власності на спірний автомобіль.

Окрім того судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що головним державним виконавцем ВДВС Косівського РУЮ від 23.11.2015 року винесено постанову про арешт рухомого і нерухомого майна боржника ОСОБА_5 та оголошення заборони на його відчуження /а.с.101/.

09.03.2016 року головним державним виконавцем ВДВС Косівського РУЮ винесено постанову, якою оголошено розшук майна ОСОБА_6, а саме транспортного засобу марки «ВАЗ 21150», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 /а.с.105/.

Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 25.11.2015 року та постанови про розшук майна боржника від 09.03.2016 року підтверджується накладення обтяжень у виді арешту рухомого майна, належного на праві власності боржнику ОСОБА_5 та оголошення розшуку спірного автомобіля /а.с.106/.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції у відповідності до розяснень, які містяться в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2013 року №14 „Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження, в постанові №5 від 03.06.2016 року «Про практику в справах про зняття арешту з майна» залучив до участі у справі, як співвідповідача, особу, в інтересах якої накладено арешт на спірний автомобіль ОСОБА_7 /а.с.113/.

ОСОБА_7 направив до суду заяву, в якій вказав, що претензій до позивача не має, вважає за доцільне задовольнити позовну заяву та розглянути справу за його відсутності /а.с.117/.

Разом з тим визнання позову ОСОБА_7 не має правового значення, оскільки у справі містяться матеріали виконавчого провадження, з яких вбачається, що боргові зобовязання власника спірного автомобіля ОСОБА_5 виникли саме перед ОСОБА_7 і останній звертався до Косівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області із заявами про відкриття виконавчого провадження, проведення виконавчих дій, у тому числі про оголошення в розшук транспортних засобів боржника /а.с. 96-106/.

ОСОБА_7 не подавав до відділу ДВС заяв про повернення виконавчого документу без виконання, відмову від примусового виконання рішення суду чи інших заяв, які були б підставою для закриття виконавчого провадження. Натомість стягувач ОСОБА_7 наполягає на виконанні рішення суду, а тому державним виконавцем вживаються передбачені законом заходи для такого виконання, у тому числі накладення арешту на майно боржника спірний автомобіль.

З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для звільнення спірного транспортного засобу з-під арешту та зняття його з розшуку.

Визнання позову іншими учасниками судового процесу, окрім Головного державного виконавця Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_8 /а.с.91-93/, про що зазначено в апеляційній скарзі, не впливає на суть спору, оскільки таке визнання суперечить закону.

Посилання в апеляційній скарзі на два рішення районних судів як на правову позицію щодо визнання довіреності удаваним правочином, визнання права власності, звільнення майна з-під арешту є безпідставним, оскільки обовязковими для судів є лише висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України (ст.360-7 ЦПК України), а не будь-якого іншого суду з приводу аналогічних правовідносин.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, на правильність ухваленого рішення не впливають та не тягнуть обовязкових підстав для його скасування.

Згідно положень ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді