Справа №442/2734/16-ц
Провадження №2/442/170/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання право власності на ? ідеальну частину квартири,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, провести її поділ та визнати за ОСОБА_1 право власності на ? ідеальну частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.11.2003р. між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.08.2012р. шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу ними придбана квартира № 18 по вул. Холмська, 2 у м.Дрогобич вартістю 35789,00 грн., що стверджується договором купівлі-продажу від 07.03.2008р., у вказаній квартирі він проживав разом з відповідачкою та дітьми.

З 10 вересня 2012р. по 05 січня 2016р. він відбував покарання у Львівській виправній колонії № 48.

Після звільнення він повернувся до квартири АДРЕСА_2, однак відповідачка не пустила його додому, у звязку із чим він змушений був піти проживати до своєї матері за адресою: АДРЕСА_3.

За змістом ст. 60 СК України зазначено, що майно набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України «Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними».

З наведеного слідує, що згадана квартира є спільною сумісною власністю подружжя Федак.

Статтею 372 ЦК України визначено наступне: «Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У відповідності до ст. 70 СК України, визначено, що «У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Зазначені розяснення Пленуму Верховного Суду України грунтуються на вимогах ч. 1 ст. 68 СК України.

Слід зазначити, що між ними не вирішувалося питання поділу квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки у цьому не виникало потреби. Незважаючи на те, що шлюб між ними був розірваний, він до увязнення продовжував проживати у спірній квартирі та користуватися нею разом з відповідачкою. Жодного разу зі сторони останньої не було заперечень щодо його проживання у квартирі. Однак, 5-го січня 2016 року, після звільнення з місць позбавлення волі, вперше за весь час йому створено відповідачкою перешкоди у користуванні квартирою, яка належить йому на праві спільної сумісної власності, чим порушено його право, що підлягає захисту шляхом звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4 (мама позивача), яка також була допитана як свідок, позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та її захисник ОСОБА_5, позову не визнали та просять в його задоволенні відмовити, оскільки спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, так як позивач ніколи не працював, не мав самостійного заробітку, лікувався від алкоголізму, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що відбуваючи покарання разом з ОСОБА_1 у Дрогобицькій ВК №40, дав доручення ОСОБА_4 на право розпорядження його квартирою №1, що знаходилася по вул..Майдан Ринок, 14 в м.Дрогобичі. Таке доручення дав, оскільки останню знає з народження, і вона йому не одноразово допомагала.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до переконання, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі 22 листопада 2003 року уклали шлюб, який Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.08.2012 року було розірвано. Від даного шлюбу у них народилося троє дітей, які разом із відповідачкою проживають у спірній квартирі. (а.с. 51, 56-58)

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в

постанові від 5 квітня 2017року у справі № 6-399цс17

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Із аналізу документів представлених відповідачем вбачається, що Федак (до одруження Залян) ОСОБА_7 16.01.2008 року продала квартиру АДРЕСА_4 (належну їй на підставі Договору дарування квартири від 02.10.2003р.)

Також із договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.01.2008 року, вбачається, що 10.01.2008 року ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4М.(мама позивача) придбали в рівних частинах житловий будинок № 89 по вул..І.Франка в селі Бистриця, Дрогобицького району.

В подальшому на підставі Договору міни житла відповідач (ОСОБА_2) свою частину будинку поміняла з гр..ОСОБА_6І.(від імені якого діяла ОСОБА_4) на квартиру №1, що розташована на ОСОБА_8, 14 в м.Дрогобичі, яку 29.02.2008 року відчужила гр..ОСОБА_9 Дем»яновичу, за 202000(двісті дві тисячі) гривень.

З огляду на наведене вище, суд критично оцінює доводи позивача, щодо придбання ним та відповідачкою 07.03.2008 року квартири № 18 по вул. Холмська, 2 у м.Дрогобич вартістю 35789,00 грн., та щодо визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на відміну від позивача, відповідачка подала докази щодо походження коштів, за які було придбано спірну квартиру, також при матеріалах справи мається інформаційна довідка (а.с. 52), з якої вбачається, що позивач неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, тобто це знову ж таки свідчить про відсутність доходів.

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Разом з тим, позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог, хоча обов'язок доказування і подання доказів закон покладає на позивача.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а його доводи, являються лише голослівними та грунтуються на припущеннях, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 212, 214 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання право власності на ? ідеальну частину квартири залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ___________________ О.В. Крамар