АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/5038/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1190/17Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого-судді Пилипчук Л.І.,

суддів Кривчун Т.О., Дряниці Ю.В.,

секретар Філоненко О.В.

за участю представника ПП «Явір-2000» -ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною

скаргою Приватного підприємства "Явір-2000"

на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 13 березня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства "Явір-2000" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

08.07.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПП «Явір-2000» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Посилався на незаконність його звільнення від 09 червня 2016 року з посади начальника регіонального управління охорони Кременчуцького регіонального управління «Явір-2000» на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням, оскільки заяву про звільнення не писав. Тому просив поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, заподіяну незаконним звільненням моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді начальника регіонального управління охорони Кременчуцького регіонального управління Приватного підприємства «Явір-2000».

Стягнуто з Приватного підприємства «Явір-2000» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 червня 2016 року по 13 березня 2017 року в сумі 24 390 грн. 70 коп.

Стягнуто з Приватного підприємства «Явір-2000» на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 7000 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Приватного підприємства «Явір-2000» на користь держави судовий збір в сумі 1488,24 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць.

З даним рішенням не погодився відповідач ПП «Явір-2000» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заперечує висновок суду про неправомірність звільнення позивача за його ж заявою за власним бажанням. Вказує на те, що заява про звільнення надійшла до підприємства поштою та зареєстрована 26 травня 2016 року на номером № 224 в журналі вхідної кореспонденції ПП «Явір-2000», за наслідками розгляду якої 08 червня 2016 року виданий наказ про звільнення ОСОБА_3 У день звільнення 09 червня 2016 року позивач був ознайомлений з наказом, про що свідчить його підпис. Ніяких зауважень та заперечень щодо підстав звільнення не заявив, поставив свій підпис також в особовій картці працівника.

Вважає безпідставним не врахування судом першої інстанції доводів відповідача щодо обставин подання ОСОБА_3 заяви про звільнення за власним бажанням, яка була втрачена внаслідок халатності колишнього працівниками з кадрів, що підтверджується відповідними документами.

Зазначає про недоведеність та необґрунтованість стягнутої судом на користь позивача моральної шкоди в сумі 7000 гривень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з червня 2004 року перебував у трудових правовідносинах з ПП «Явір-2000», обіймаючи посаду начальника регіонального управління охорони Кременчуцького регіонального управління./а.с.25/

Згідно наказу від 08 червня 2016 року №62-к позивача звільнено із займаної посади з 09 червня 2016 року за власним бажанням. Підстава видачі наказу заява ОСОБА_3 від 25 травня 2016 року./а.с.23/

З наказом про звільнення позивач ознайомлений 09 червня 2016 року.

Вказана заява ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням згідно пояснень представника відповідача втрачена.

Задовольняючи позов та поновлюючи ОСОБА_3 на роботі, місцевий суд виходив з відсутності належних та допустимих доказів письмового повідомлення працівника про розірвання за власним бажанням трудового договору, укладеного на невизначений строк, тому таке звільнення здійснено фактично з ініціативи підприємства та є незаконним. Незаконне звільнення завдало позивачу моральних страждань, з урахуванням яких районний суд визначив відшкодування моральної шкоди в суму 7000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо незаконності звільнення позивача з роботи та у звязку з цим працівник правомірно поновлений на посаді.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів відповідача в цій частині, місцевий суд вірно визнав неналежним доказом наявності заяви ОСОБА_4 про звільнення з роботи за власним бажанням наказ ПП «Явір-2000» від 18 серпня 2016 року №97-К про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_5 за халатне ставлення до своїх службових обов?язків, яке виявилося у втраті кадрової документації.

Інших доказів існування заяви ОСОБА_3 про звільнення його за власним бажанням відповідачем не надано, а працівник заперечує факт звернення до відповідача із власноручною заявою про звільнення.

Відповідно до ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до п. а ч. 2 ст. 9 Конвенції МОП 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 04.02.1994 № 3933-ХІІ, тягар доведення наявності законних підстав для звільнення лежить на роботодавцеві.

Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів підтвердження волевиявлення ОСОБА_3 на звільнення із займаної посади за власним бажанням з 09 червня 2016 року, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що ПП «Явір-2000» фактично з власної ініціативи розірвав трудовий договір, укладений з позивачем на невизначений строк, тим самим допустив порушення трудового законодавства і трудових прав ОСОБА_3

Тому на підставі ст. 235 КЗпП України суд першої інстанції правомірно поновив ОСОБА_3 на роботі та стягнув 24390,70 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вірно здійснивши його обрахунок відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України 8 лютого 1995 року № 100.

Посилання в апеляційній скарзі на доведеність факту звернення позивача до підприємства із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, яка надійшла поштою і зареєстрована 26 травня 2016 року під № 224 у журналі вхідної кореспонденції ПП «Явір-2000», та у звязку з цим - наявності підстав для звільнення позивача за ч.1 ст.38 КЗпП України є неспроможними, оскільки заява, на яку посилається відповідач, - відсутня , а ОСОБА_3 факт її подання заперечує. Належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів підприємство не надало. Апеляційна скарга відповідача в цій частині зводиться до незгоди з рішенням суду та переоцінки доказів і не спростовує правильність висновків суду першої інстанції в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується, що незаконним звільненням позивачу заподіяно моральних страждань, однак не погоджується з визначеним місцевим судом розміром моральної шкоди в 7000грн.

Враховуючи обставини, за яких позивачу заподіяні моральні страждання, тривалість порушення права позивача на працю, розмір втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає справедливим та співмірним відшкодуванням моральної шкоди позивачу 2000 грн., тому рішення районного суду в частині стягнення моральної шкоди змінює, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ч.1 п.3,ст.ст. 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Явір-2000" - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 13 березня 2017 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди з 7000 грн. до 2000 грн.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий-суддя /підпис ОСОБА_1

Судді /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ___________ ОСОБА_1