У х в а л а

іменем україни

15 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

ЛеванчукаА.О.,

МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» Стрюкової І.О. на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 04 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 21 лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір «кредитування комерційного автотранспорту» № 64/МК01/2008-980 у розмірі 145 491 грн з кінцевим терміном повернення до 20 лютого 2013 року включно, зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 18 % річних за поточним кредитом і 36 % річних на залишок заборгованості у разі прострочення виконання зобов'язань щодо повернення кредиту у строк згідно п. 2.2.1 договору.

Згідно з умовами вказаного договору ОСОБА_4 зобов'язувався повернути отриману суму кредиту та сплатити відсотки за користування грошима в строки відповідно до передбаченого договором графіку.

21 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки за умовами якого останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_4 своїх обов'язків за кредитним договором.

Оскільки згідно з умовами кредитного договору на прострочену заборгованість нараховуються подвійні відсотки, ОСОБА_4 звернувся до банку та попросив реструктуризації заборгованості, а саме не збільшувати ставку.

21 лютого 2012 року сторонами було підписано договір про внесення змін та доповнень № 2, яким кредитний договір було викладено в новій редакції.

У подальшому відсотки нараховувались по цій же ставці - 18 % річних та досягнуто згоди про збільшення строку до 20 лютого 2014 року.

27 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Надра» було підписано договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки.

В подальшому у зв'язку із неналежним виконанням своїх зобов'язань станом на 17 лютого 2014 року заборгованість за кредитним договором становить 61 173,67 грн, яка складається: 7 290,37 грн - заборгованість за відсотками; 45 497,92 грн - заборгованість за основно суммою кредиту; 2 862,68 грн - пеня; 5 192,40 грн - штраф; 330,30 грн - інфляційні.

Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом у сумі 61 173,67 грн.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 04 травня 2016 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» Стрюкової І.О. просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 21 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра»), як банком, та ОСОБА_4, як позичальником, укладено кредитний договір «кредитування комерційного автотранспорту» № 64/МК01/2008-980 на суму 145 491 грн (п. 1.1 договору), з кінцевим терміном повернення до 20 лютого 2013 (п. 1.1.4 договору), зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 18 % річних на залишок заборгованості (п.1.1.3.1 договору), 36 % річних на залишок заборгованості у разі прострочення виконання зобов'язань щодо повернення кредиту у строк згідно п.2.2.1 договору (п.1.1.3.2 договору). При цьому строк сплати платежів визначено п. 2.2.2 договору щомісячно до 18 числа поточного місця.

Також 21 лютого 2008 року з метою належного виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «Надра», як кредитором, та ОСОБА_5, як поручителем, укладено договір поруки, згідно з яким поручитель поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_4 взятих на себе кредитних зобов'язань.

Банком відповідно до меморіального ордеру від 21 лютого 2008 року № 750 надано ОСОБА_4 кошти в сумі 145 491 грн.

Крім того, позивачем надано такі документи:

- заяву ОСОБА_4 від 21 червня 2012 року про реструктуризацію кредитної заборгованості;

- анкету позичальника на реструктуризацію від 22 червня 2012 року;

- анкету поручителя на реструктуризацію від 22 червня 2012 року;

-додаткову угоду від 27 червня 2012 року № 1до кредитного договору № 64/МК01/2008-980, згідно з якою його сторони домовились про прощення позичальнику пені в розмірі 4 515,36 грн у разі виконання ним умов договору про внесення змін і доповнень від 27 червня 2012 року № 2 до кредитного договору, а також про збільшення строків позовної давності до 20 років;

- договір про внесення змін та доповнень від 27 червня 2012 року № 2 до кредитного договору від 21 лютого 2008 року № 64/МК01/2008-980;

- договір про внесення змін та доповнень №1 до договору поруки від 21 лютого 2008 року;

У справі було проведено експертизи. Висновки експертів за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 04 лютого 2016 року № 49/50/51/16-23 містяться в матеріалах справи.

Ураховуючи вищенаведені висновки експертизи, суди прийшли до висновку про те, що, зокрема, договір про внесення змін та доповнень від 27 червня 2012 року № 2 до кредитного договору та договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки не є доказами наявності тих чи інших правовідносин між сторонами у справі, оскільки відповідачі їх не підписували.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Матеріали справи містять 68 квитанцій про погашення ОСОБА_4 кредиту, починаючи з 14 березня 2008 року по 19 квітня 2013 року включно на суму 232 110 грн.

Судами перевірено правильність розрахунку боргу за кредитом, наданим позивачем та встановлено на підставі копій квитанцій про зарахування коштів на погашення кредиту той факт, що позичальником ОСОБА_4 кошти на погашення кредиту вносилися вчасно та в сумах, визначених графіком повернення кредиту від 21 лютого 2008 року, підписаного сторонами. Заборгованість за кредитом виникала через те, що отримані від позичальника суми зараховувалися банком більш, ніж через три дні після їх фактичного внесення, таким чином утворюючи штучне прострочення зі сплати кредиту та нарахування процентів за кредитом в подвійному розмірі.

Установлено, що апеляційним судом було запропоновано сторонам провести спільну звірку заборгованості за кредитом та надано для цього час, однак розрахунків на спростування факту належної сплати позичальником кредитних платежів банком не було не надано.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у ОСОБА_4 заборгованості за зазначеним кредитним договором у зв'язку з належним виконанням.

Також висновок судів про те, що порука припинена є обґрунтованим та відповідає матеріалам справи та встановленим судами фактам.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» Стрюкової І.О. відхилити, рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 04 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В. Маляренко