Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 300/188/17

Провадження № 2/300/90/2017

16.05.2017 року смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Вотьканича В.А., за участю секретаря судового засідання Іванової Н.Я.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Закарпатській області ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Воловецької селищної ради Воловецького району Закарпатської області про визнання права власності на самочинне будівництво,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме господарсько-побутову споруду за адресою: смт. Воловець, вул. Карпатська, 125, Воловецького району Закарпатської області.

Позов обґрунтовано тим, що після будівництва зазначеної споруди, на підставі рішення Воловецької селищної ради від 20 грудня 2012 року № 530, ним було виготовлено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на якій побудовано споруду. При цьому селищною радою було погоджено межі земельної ділянки із зазначенням обєктів нерухомого майна, тобто селищна рада погодилася з тим, що на земельній ділянці знаходяться господарські споруди, які він має намір отримати у власність.

Посилаючись на ст. 376 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, просив ухвалити рішення про визнання за ним права власності на господарську будівлю.

Під час розгляду справи позивач підтримав позов посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того пояснив, що розпочав будівництво на земельній ділянці, що належить Воловецькій селищній раді на і не була відведена йому для цієї мети. У подальшому органом державного архітектурно-будівельного контролю його було притягнуто до адміністративної відповідальності за самочинне будівництво і винесено припис про усунення

2

порушення законодавства. Проте, Воловецька селищна рада відмовила йому у затвердженні проекту землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність, а тому він не мав можливості звертатися до відповідних органів для прийняття в експлуатацію збудованого обєкта, просив визнати за ним право власності на самочинне будівництво.

Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав, висловив згоду на визнання за позивачем права власності на самочинне будівництво і пояснив, що позивачу за рішенням Воловецької селищної ради було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, але у випадку ухвалення судового рішення про визнання за позивачем права власності на самочинне будівництво Воловецька селищна рада в подальшому ухвалить рішення про надання земельної ділянки у власність під обєкт нерухомості, що є у власності позивача.

Представник Управління Державного архітектурно-будівельного контролю в Закарпатській області підтримав висновок, наданий суду на виконання своїх повноважень відповідно до ч.3 ст. 45 ЦПК України і пояснив, що не може надати висновок про те, чи є збудована споруда завершена будівництвом, посилаючись на відсутність компетенції. Показав, що оскільки позивач здійснив самочинне будівництво, прийняття в експлуатацію господарсько-побутової будівлі можливе тільки на підставі рішення суду, проти чого не заперечував.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником

3

або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч.5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема в порядку, встановленому ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за рішенням суду.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання

4

земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України в справі справи № 6-1328цс15 від 3 грудня 2015 року, ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

Встановлено, що у 2011 році позивач ОСОБА_1 здійснив самочинне будівництво господарської будівлі за адресою: смт. Воловець, вул. Карпатська, б/н, Воловецького району Закарпатської області. Факт самочинного будівництва визнаний сторонами, а тому згідно зч.1 ст. 61 ЦПК України є встановленим.

15 лютого 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області було проведено перевірку дотримання позивачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил, в результаті якої встановлено порушення ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою регулюється право на виконання будівельних робіт (а.с. 4-5).

Згідно з постановою Інспекції державного архітектурного контролю у Закарпатській області від 15.02.2012 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення вимог ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» на підставі ст. 96 КУпАП із застосуванням штрафу розміром 850 грн. (а.с.9).

Відповідно до припису № 141 від 15.02.2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області позивача було зобовязано на усунення порушень ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виготовити документи відповідно до чинного законодавства.

Згідно з висновком Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 15.05.2017 року, наданим на виконання своїх повноважень, має місце самочинне будівництво господарських споруд, вимоги припису від 15.02.2012 року позивачем не виконано, зокрема не виготовлено документи на вказаний обєкта будівництва відповідно до чинного законодавства, що є неможливим через відсутність документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку.

За рішенням Воловецької селищної ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_1» від 20.12.2012 року № 530, позивачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га за адресою смт. Воловець, вул. Карпатська, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На час розгляду справи рішення про затвердження проекту землеустрою, виготовленого на замовлення позивача (а.с.20-48) та про передачу земельної

5

ділянки у власність Воловецькою селищною радою не прийнято.

Позивач та представник відповідача, після розяснення судом права щодо надання доказів, не надали суду рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою, виготовленого на замовлення позивача, хоч у судовому засіданні показали, що Воловецька селищна рада відмовила позивачеві у передачі земельної ділянки, на якій розміщена господарська будівля, у власність позивача.

03.05.2017 року позивач звертався до Управління ДАБІ із заявою про прийняття обєкта в експлуатацію, проте йому була надана відповідь, що відповідно до розділу І Закону України від 13 січня 2015 року № 92-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо прийняття в експлуатацію обєктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт» та пункту V «Прикінцеві положення» вказаного закону, орган державного архітектурно-будівельного контролю в період до 31 грудня 2015 року такі обєкти в експлуатацію на підставі заяви власників (користувачів) земельних ділянок, на яких розміщені обєкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт та за результатами технічного обстеження, але в даний час прийняття обєкта в експлуатацію є неможливим.

У судовому засіданні представник Управління ДАБІ у Закарпатській області не заперечував проти задоволення позову.

Оцінюючи згоду представника відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні щодо задоволення позову про визнання права власності на самочинне будівництво суд виходить з того, що вона не має правового значення для вирішення справи.

Згідно з п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 року № 6 на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

При цьому суд має враховувати, що відсутність заперечень власника проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, чи визнання такого позову має бути обґрунтовано відповідними доказами, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема, договорами купівлі продажу земельної ділянки, оренди, міни.

Суд бере до уваги, що представник відповідача, який не заперечував у

6

судовому засіданні проти визнання за позивачем права на обєкта самочинного будівництва, не надав суду докази, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема договори купівлі-продажу земельної ділянки, оренди, міни чи рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Вирішуючи позов щодо можливості визнання права власності на господарсько-побутові будівлі, в тому числі за відсутності на земельній ділянці житлового будинку, суд враховує розяснення Верховного Суду України, що надані судам в Узагальненні судової практики щодо права власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2014 року.

Суд бере до уваги, що враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може.

Аналізуючи посилання позивача щодо захисту його права власності суд враховує, що Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З положень ч.1 ст. 3 ЦПК України випливає, що правовому захисту особи в порядку передбаченому цим кодексом підлягають порушені, невизнані або оспорювані права свободи чи інтереси.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та положень цивільного законодавства, на підставі яких вирішується даний спір суд дійшов висновку, що законні права свободи чи інтереси позивача діями відповідача не порушені, а тому правових підстав для задоволення позову немає.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 208, 209, 212, 213, 214, 215 України, суд

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_1 до Воловецької селищної ради Воловецького району Закарпатської області про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили

7

після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Головуючий В.А. Вотьканич