Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/1543/16-ц
Провадження № 2/494/97/17
18 травня 2017 року Березівський районний суд Одеської області
у складі судді Курти Л.С.
при секретарі Авдєєвій С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Березівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,
До Березівського районного суду Одеської області звернулася ОСОБА_1 з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.
В судовому засіданні представник позивача підтримав поданий позов та просив визнати за позивачем право власності на продовольчий склад, який розташований в
с. Основа Березівського району Одеської області по вулиці Садова 2М та приміщення зерноскладу, розташованого також в с. Основа Березівського району Одеської області по вулиці Садовій 2Н.
Відповідач у судове засідання не зявився жодного разу, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином (а.с.45, 53, 59, 65, 73, 83, 89 та 100), причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не надсилав. Таким чином зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
В судовому засіданні встановлено, що 10 серпня 2006 року між сторонами по справі було укладено письмовий договір купівлі-продажу нерухомого майна(а.с.32-33). На підставі вищевказаного договору відповідач передав позивачу продовольчий склад, площею 897,2 кв м, який розташований в селі Основа Березівського району Одеської області по вулиці Садовій 2М та приміщення зерноскладу, площею 475,6 кв м., який розташований також в с. Основа Березівського району Одеської області по вулиці Садовій 2Н. З моменту передачі вказаних обєктів позивачем було сплачено відповідачу 37 000 гривень.
Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, що пізніше позивач звернувся до відповідача з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, але їй було відмовлено у цьому посилаючись на те, що не має в цьому ніякої необхідності. На даний час позивач не може провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке набула у відповідності до вимог законодавства.
В силу статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до п.3 ч.2 ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно ч.2 ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3472-IV № Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод від 1950 року визначається право людини на доступ до правосуддя .
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Таким чином зазначені дії як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача свідчать про те, що вони домовилися між собою щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, та в повному обсязі виконали свої обовязки згідно договору купівлі-продажу та підписали акт приймання-передачі нерухомих обєктів(а.с.34).
Керуючись ст.ст. 10,11,209,212,214, 224 ЦПК України, ст.ст.218,220,328,331,392 ЦК України, ст.17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,
Визнати за ОСОБА_1 право власності на продовольчий склад, площею 897,2 кв м, розташований в селі Основа по вулиці Садовій 2М та приміщення зерноскладу, площею 475,6 кв.м, розташоване в селі Основа по вулиці Садовій 2Н Березівського району Одеської області.
На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Одеської області протягом 10 днів з моменту його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з моменту отримання його копії.
СУДДЯ КУРТА Л.С.