АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О ВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В. суддів: Поливач Л.Д., Вербової І.М.

при секретарі - Пащенко О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Снітко Володимир Миколайович, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсного заповіту та відновлення становища,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Острягін ДмитроЛеонідович, Головне управління юстиції м.Києва про визнання заповіту недійсним

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року і

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом,який обгрунтовала тим, що 8 листопада 2007 року, ОСОБА_7 склала заповіт, яким все своє майно, заповіла її. В цей же день ОСОБА_7 була посвідчена на її ім'я (позивачки) генеральна довіреність , якою ОСОБА_7 уповноважила її управляти і розпоряджатися її майном.

22 листопада 2007 року від імені ОСОБА_7 та в межах наданих за довіреністю повноважень, вона вчинила договір купівлі-продажу за яким належну ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 продала своєму сину ОСОБА_5

В жовтні 2008 року ОСОБА_7 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та інших про визнання довіреності та договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

ІНФОРМАЦІЯ_1, під час розгляду справи ОСОБА_7 померла і в справі в якості правонаступника залучено ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_7 вона зверталась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини,але її було повідомлено в прийнятті заяви,скільки існує інший заповіт вчинений ОСОБА_7 після заповіту на її ім'я, на користь ОСОБА_3, який за законом скасовує попередній, а тому заяву про прийняття спадщини вона не подала.

Рішенням Шевченківського районного суду від 19 грудня 2013 року заповіт вчинений ОСОБА_7 та довіреність від 8 листопада 2008 року визнано недійсними і рішення в цій частині набрало чинності.

Під час розгляду зазначеної справи її стало відомо, що ОСОБА_7 страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії, крім цього при огляді заповіту на користь ОСОБА_3 підпис ОСОБА_7 суттєво відрізнявся від підпису в заповіті на її користь. За таких обставин, позивачка зазначала в своєму позові на те, що вона з поважних причин пропустила шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, просила визначити її додатковий строк для прийняття спадщини та визнати незаконним заповіт складений ОСОБА_7 8 квітня 200 року на користь ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Снітком В.М. під реєстровим №1135 з підстав вчинення заповіту особою яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Також позивачка просила відновити становище та дію заповіту ОСОБА_7 на її користь від 8 листопада 2007 року.

У травні 2013 рокуОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, 3-і особи: ПН КМНО Снітко В.М., ПН КМНО Острягін Д.Л., ГУЮ у м. Києві і після уточнень просив визнати заповіт та довіреність, складені ОСОБА_7 08.11.2007 року на користь ОСОБА_2 нікчемними та недійсними., з підстав того, що є рішення суду яке набрало законної сили,яким ці правочини визнані недійсними. В грудні 2013 року до суду з позовом звернувся також ОСОБА_5 (третя особа) до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту складеного ОСОБА_7 08.04.2010 р. на користь ОСОБА_3,обгрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 не є спадкоємцем ОСОБА_7, оскільки заповіт від 08.04.2010 р. ОСОБА_7 на його користь не підписувала.Вважає, що заповіт від 08.04.2010 р. складений з порушенням вимог щодо його форми. Крім того, висновком експертного дослідження №7241/11-11 від 09.08.2011 р., проведеного за заявою заінтересованої особи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, встановлено, що електрофотокопії першого примірника заповіту від імені ОСОБА_7, посвідченого 08.04.2010 року приватним нотаріусом КМНО Снітком В.М., ймовірно виконано не ОСОБА_7, а іншою особою. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року позови ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання заповіту складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Снітком В.М. від 08 квітня 2010 року, за реєстровим № 1135 визнано недійсним. В задоволенні решти вимог ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено та визнано незаконним заповіт складений ОСОБА_7 08.11.2007 року на користь ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-0483.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 Свої вимоги обґрунтовує тим, що на порушення ч. 2 ст. 208 ЦПК України, судом задоволені позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 в редакції уточненого зустрічного позову від 14.07.2016 р., проте питання прийняття цього уточненого зустрічного позову судом не вирішувалося і ухвала суду про прийняття заяви про зміну предмету (підстави) позову, який по суті є уточнений зустрічний позов ОСОБА_3 судом не постановлялася. Зазначена обставина підтверджується змістом технічного запису судових засідань у справі, а також змістом журналів судових засідань. На відповідні обставини представник позивача ОСОБА_2 звертала увагу суду у своїй заяві від 12.07.2017 р. та зазначала про невідповідність уточненого зустрічного позову ОСОБА_3 від 14.07.2016 р. вимогам ч. 2 ст. 31 ЦПК України, оскільки позивачем за зустрічним позовом були одночасно змінені і предмет зустрічного позову, і його підстави. З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_2 вважає, що суд І інстанції вийшов за межі заявлених позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 вимогта вирішив вимоги останнього за неприйнятим уточненим зустрічним позовом. При цьому, суд залишив не розглянутими вимоги за первісним зустрічним позовом . Окрім цього, рішення суду першої інстанції не містить мотивів, з яких суд не прийняв довід її представника щодо спливу строку позовної давності за зустрічним позовом ОСОБА_3

Вказані порушення,на думку ОСОБА_2, свідчить про те, що суд І інстанції проігнорував конкретні, доречні та важливі доводи наведені нею, що в свою чергу свідчить про порушення принципу справедливості, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини ( рішення Суду у справах Мала проти України, nо. 4436/07, від 03.07.2014, Богатова проти України, nо. 5231/04, від 07.10.2010).

В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник,а також ОСОБА_5 та треті особи не з'явилися,про місце і час розгляду справи повідомлені за законом належно.

Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін,або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 8 листопада 2007 року, ОСОБА_7 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_2. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Острягіним Дмитром Леонідовичем за реєстровим № 2-9483.

02 жовтня 2008 року Шевченківським районним судом м. Києва було відкрите провадження по справі №2-228/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, Острягіна Д. Л., треті особи: Генеральна прокуратури України, Київське міське управління юстиції про визнання недійсною довіреності та договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на квартиру, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 20 грудня 2010 року, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.06.11 року провадження по справі №2-228/11 зупинялось до залучення до участі у справі правонаступників померлої.

22 серпня 2011 року Шевченківський районним судом м. Києва провадження по справі № 2-228/11 відновлено та залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_7 - ОСОБА_3, який відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року є рідним племінником ОСОБА_7 та після смерті ОСОБА_7 звернувся з заявою про прийняття після її смерті спадщин за заповітом складеним ОСОБА_7 на його користь 8 квітня 207 року.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано дії та бездіяльність державного нотаріуса Четвертої Київської державної нотаріальної контори Острягіна Д.Л. незаконними. Визнано недійсною довіреність від 8 листопада 2007 року на право управління та розпорядження майном ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_2та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, вчинений від імені ОСОБА_2.з ОСОБА_5, на підставі зазначеної довіреності.

Зазначеним рішенням встановлено, що в період підписання довіреності 8 листопада 2007 року страждала на хронічний стійкий психічний розлад і за своїм психічним станом у означений період часу не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК ( 435-15) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) та ЦК, міжнародним договорам, згода на і обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, становим Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (254к/96-ВР ) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правила статті 225 ЦК ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово- психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

На виконання зазначених вимог, судом першої інстанції 27 січня 2016року призначалась та проведена судово-психіатричного експерта №187 від 11.03.2016 року,згідно якої у період підписання заповіту від 08.04.2010 р. ОСОБА_7 страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїдальна форма, безперервний тип перебігу, виражений апато-дисоціатинвий дефект на тлі органічного ураження головного мозку поєднаного, (судинно-дисметаболічного) ґенезу з психоорганічним синдромом Ц20.0 та Г07.9 згідно з МКХ-10) і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що померла ОСОБА_7 в період підписання на її користь заповіту - 8 листопада 2007 року страждала на хронічний стійкий психічний розлад і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

В такому ж стані ОСОБА_7 перебувала під час складання заповіту 8 квітня 2010 року на користь ОСОБА_3 у зв'язку з чим суд задовольнив вимоги ОСОБА_2 та визнав також недійсним зазначений заповіт.

Оскільки суд дійшов висновку про незаконність заповіту від 8 листопада 2007 року складеного на користь ОСОБА_2та з рахуванням правил частини третьої статті 1272 ЦК України, суд не знайшов також підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання поважною причину пропуску строку для прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 та визначення її додаткового строку для прийняття спадщини після смерті останньої.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_5 не оскаржено,а тому його законність та обгрунтованість, в цій частині,не перевіряється.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрутованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимим доказами, вони були предметом дослідження судом першої інстанції, отримали належну оцінку та зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 367 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом процесуального права,яке полягає в тому, що суд вийшов за межі заявлених позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 вимог та вирішив вимоги останнього за неприйнятим уточненим зустрічним позовом не стосуються прав ОСОБА_2 та їх не порушують,як зазначалось вище сам ОСОБА_3 з рішенням суду погодився та не оскаржив його.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів,колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, в оскарженій частині рішення та вважає, що доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження, на правильність висновків суду не впливають, їх не спростовують та не є такими, що тягнуть за собою безумовне скасування або зміну рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367,368,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду, з дня складення повного тексту постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: