Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 415/4875/15-ц
Провадження № 22ц/782/853/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Яресько А.В.

за участю секретаря Єгорової О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу

за поданням

державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження у праві на виїзд за межі України ОСОБА_2

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу

Лисичанського міського суду Луганської області від 19 вересня 2017 року

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області звернувся до суду з поданням про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження у праві на виїзд за межі України ОСОБА_2

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 19 вересня 2017 року подання державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання ним зобовязань, покладених на підставі виконавчого листа №2-3980/2011 від 10.04.2012 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу на суму 132079 (сто тридцять дві тисячі сімдесят девять) грн. 27 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні подання державного виконавця.

У судове засідання сторони не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, ВДВС Лисичанського міського управління юстиції Луганської області надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи ухвалу від 19 вересня 2016 року про задоволення подання ВДВС Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, суд першої інстанції лише послався на Закон України «Про порядок виїзду з України і вїзд в Україну», ст. 377-1 ЦПК України, при цьому не зробивши будь-яких правових висновків.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він суперечить вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця ВДВС Лисичанського міського управління юстиції Луганської області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого лита № 2-3980/2011, виданого 10.04.2012 року Бабушкінським районним судом м. Дніпро, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у сумі 132079,27 грн.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Частиною 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час відкриття виконавчого провадження, передбачено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Однак, матеріали справи та ухвала суду не містять відомостей про належне виконання державним виконавцем положень ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», а саме направлення ОСОБА_2 копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення, відсутні докази отримання постанови про відкриття виконавчого провадження боржником.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що державним виконавцем при зверненні до суду із поданням, не надано доказів того, що ОСОБА_2 у визначеному законом порядку повідомлений про відкриття виконавчого провадження за вказаним вище виконавчим листом та строком його добровільного виконання, як то передбачено ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час відкриття виконавчого провадження, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України (у редакції, що діяла на час розгляду справи місцевим судом), питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що задоволення подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання. Тобто, предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов'язань, за умови об'єктивної спроможності божника виконувати зобов'язання, відсутності перешкод для цього.

Відповідно до частини 2 статті 377-1 ЦПК України, зазначене подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Отже, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження.

Оскільки, державним виконавцем на момент звернення до суду з поданням, не надано доказів на підтвердження факту свідомого ухилення боржника від виконання виконавчого листа, так як, такі докази не зазначені в оскарженій ухвалі, тому, відсутні підстави для застосування тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 19 вересня 2017 року слід скасувати, як таку, що постановлена з порушенням вимог ЦПК України, та ухвалити постанову, якою у задоволенні подання державного виконавця ВДВС Лисичанського міського управління юстиції Луганської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області, ~

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 19 вересня 2017 року скасувати.

У задоволенні подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження у праві на виїзд за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови апеляційного суду до Верховного Суду.

Головуючий

Судді: