Справа № 352/652/14-ц
Провадження № 22-ц/779/842/2017
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючої Горейко М.Д.

суддів: Проскурніцького П.І., Васильковського В.М.,

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представників апелянта ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Стриганецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_7, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_8, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_2, про визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на будинковолодіння, визнання права власності на 1/4 частку будинковолодіння у порядку спадкування за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 03 квітня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 р. позивачка ОСОБА_5., яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_5, звернулась в суд з позовом до відповідачів, у якому просила: 1) визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 від 09.03.2011 р., виданий ОСОБА_10 на підставі рішення виконавчого комітету Стриганецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 19.09.2000 р.; 2) визнати за нею право власності на 1/4 частку будинковолодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_11; 3) визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 13 вересня 2011 р., посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Колтуном Б.М. та зареєстрований у реєстрі за №443.

Ухвалою суду від 03.11.2016 р. до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача залучено ОСОБА_2

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_10 був її дідом, батьком її покійного тата ОСОБА_13, її матір ОСОБА_8 зареєстрована у спірному будинковолодінні АДРЕСА_1. У цьому будинку з часу народження проживає і вона, з 1985 р. до 15.03.2010 р. була зареєстрована за цією адресою. Спірне будинковолодіння побудоване у 1977 р. її дідом ОСОБА_10 На момент будівництва та на час оформлення права власності на будинок у 1990 р. та 2000 р. дід перебував у шлюбі з її бабою ОСОБА_11, тому будинковолодіння належало ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності подружжя. Батько позивачки ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р., баба ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р., дід ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р. Оскільки баба не залишила заповіту, позивачка як внука має право на спадкування після її смерті за правом представлення як спадкоємець за законом першої черги. Після смерті баби вона прийняла спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, вона нарівні з дідом успадкувала у рівних частках належну бабі половину спірного будинковолодіння, ставши власником 1/4 частки будинковолодіння. Однак, у порушення її прав Стриганецька сільська рада 09.03.2011 р. видала ОСОБА_10 оспорюваний дублікат свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння, на підставі якого останній зареєстрував за собою право власності на спірне будинковолодіння, а 13.09.2011 р. відчужив його відповідачці ОСОБА_7 на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, розпорядившись належною позивачці часткою будинковолодіння без її згоди.

Рішенням Тисменицького районного суду від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_11.

Визнано недійсним в 1/4 (одній четвертій) частині будинковолодіння АДРЕСА_1 дублікат свідоцтва про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 від 09.03.2011 р., виданий ОСОБА_10 на підставі рішення виконавчого комітету Стриганецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 19.09.2000 р.

Визнано недійсним в 1/4 (одній четвертій) частині будинковолодіння АДРЕСА_1 договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 13 вересня 2011 р., посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Колтуном Б.М. та зареєстрований у реєстрі за № 443.

У решті позову відмовлено.

На вказане рішення представник ОСОБА_7 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, представник апелянта зазначає, що визнаючи за позивачкою право власності на 1/4 частину спірного будинковолодіння, суд не дослідив обставину прийняття нею спадщини, не навів жодного доказу, що підтверджує подання заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Судом не дано оцінки повідомленню державного нотаріуса (а. с. 147 в т. 1), у якому зазначено, що після смерті ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року заяви про прийняття спадщини ніхто не подавав і спадкова справа не заведена. Позивачкою не було подано жодного доказу, що підтверджує неможливість оформлення спадкових справ в позасудовому порядку, не надано відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав, тому відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» позов є необґрунтованим, передчасним і не підлягає до задоволення.

Представник апелянта зазначає, що визнавши частково недійсним дублікат свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння, суд послався на те, що відповідач Стриганецька сільська рада, якій було достовірно відомо про те, що позивачка шляхом прийняття спадщини після смерті у 2009 році баби ОСОБА_11 стала фактичним власником 1/4 частини спірного будинковолодіння, порушуючи права позивачки, видала оспорюваний дублікат. З таким висновком представник апелянта не погоджується, оскільки позивачка оспорювала первинний документ - свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння в судовому порядку і з даного приводу ухвалено судове рішення Тисменицьким районним судом від 15.11.2013 року, яким в задоволенні позову відмовлено. Крім того, позивачка не оспорювала підстави, з яких був виданий дублікат свідоцтва, а саме рішення виконкому від 09.03.2000 року, яким було визнано право власності на новостворене майно - спірне будинковолодіння за ОСОБА_10 Вважає безпідставним твердження суду про те, що позивачка стала власником 1/4 частини спірного будинковолодіння, оскільки немає жодного правовстановлюючого документа, що підтверджує її право власності і таке право не зареєстроване за нею у встановленому законом порядку. Якщо позивачка і мала право на спадщину, то це право не є тотожним праву власності, тому твердження суду про порушення права власності позивачки є необґрунтованим.

Також зазначає, що суд безпідставно визнав недійсним договір купівлі-продажу та позбавив ОСОБА_7 права власності, оскільки вона є добросовісним набувачем за відплатним договором, тому у неї майно могло б бути витребуване на підставі статей 387, 388 ЦК України, а не шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

У засіданні апеляційного суду представники апелянта доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник позивача доводи апеляційної скарги не визнав, рішення суду першої інстанції вважав законним і обґрунтованим.

Від відповідача Стриганецької сільської ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі, в якій також зазначено про визнання відповідачем позову.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не повністю.

Задовольняючи вимогу позивача про визнання права власності на 1/4 частку спірного будинковолодіння у порядку спадкування за законом за правом представлення, суд виходив з того, що після смерті ОСОБА_11, її чоловік ОСОБА_10 та внука ОСОБА_9 за правом представлення у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину у вигляді 1/2 частки будинковолодіння АДРЕСА_1, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не відмовились від прийняття спадщини. Та обставина, що позивач не звернулася до нотаріальної контори за оформленням спадщини після смерті баби, не позбавляє позивача права на належну їй 1/4 частку у спадщині, оскільки згідно з положеннями ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Такий висновок ґрунтується на матеріалах справи та відповідає нормам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що основним предметом спору є право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1.

Попередніми судовими рішеннями (рішенням Тисменицького районного суду від 15.11.2013 р., ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.02.2014 р. - т. 1, а.с. 31-35, 21-23) встановлено, що забудовником спірного будинковолодіння був дід позивачки ОСОБА_10, якому рішенням виконкому Івано-Франківської районної ради народних депутатів від 22.04.1977 р. №140 дозволено будівництво житлового будинку на старому місці, для чого 23.12.1977 р. йому відведено земельну ділянку в натурі, що підтверджується виданим на його ім'я свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Івано-Франківської області від 12.12.1977 р.; спірне будинковолодіння станом на день набрання чинності Законом України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) не мало статусу колгоспного двору; вказане будинковолодіння в силу ст. 112 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) належало лише ОСОБА_10 та ОСОБА_11 як подружжю на праві спільної сумісної власності.

Також наведеними судовими рішеннями встановлено, що спірне будинковолодіння не було поділене між двома сім'ями, а саме ОСОБА_10, ОСОБА_11 з одного боку, та ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_14 з другого боку, оскільки жодного належного документу на підтвердження проведеного поділу спірного будинковолодіння сторонами не надано, а записи в погосподарській книзі про наявність двох особових рахунків в будинковолодінні АДРЕСА_1 не є правовстановлюючим документом.

У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи чи особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом вірно встановлено, що спірне будинковолодіння належало дідові та бабі позивачки ОСОБА_10, ОСОБА_11 як подружжю на праві спільної сумісної власності. Оскільки батько позивачки ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р. (а.с. 14 в т. 1), тобто до смерті своєї матері ОСОБА_11, що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 р. (а.с. 15 в т. 1), позивачка відповідно до вимог ч. 1 ст. 1266 ЦК України спадкує ту частку спадщини, яка належала б за законом її батькові, якби він був живий на час відкриття спадщини.

Після смерті баби ОСОБА_11 відкрилась спадщина на належну їй половину спірного будинковолодіння, яку прийняли спадкоємці за законом першої черги - чоловік померлої ОСОБА_10 та її внука ОСОБА_9 за правом представлення у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не відмовились від прийняття спадщини. Тобто, позивачка нарівні з дідом успадкувала у рівних частках належну бабі половину спірного будинковолодіння, ставши власником 1/4 частини вказаного будинковолодіння.

Положенням ч. 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тому доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що не звернення позивачки до нотаріальної контори за оформленням спадщини після смерті баби позбавило її права на належну їй частку у спадщині, а також робить передчасним звернення до суду з даним позовом, є безпідставними.

З аналізу наведеної норми матеріального права слідує, що факт отримання чи неотримання спадкоємцем, який прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимоги позивача про визнання права власності на 1/4 частину спірного будинковолодіння у порядку спадкування за законом.

Щодо вимоги про визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння, то суд виходив із наступного.

Рішенням Тисменицького районного суду від 15.11.2013 р., яким у позові ОСОБА_9, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_8, до Стриганецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_10, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_7, про визнання незаконним рішення виконкому сільської ради, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на частину будинковолодіння, встановлено, що рішенням виконкому Стриганецької сільської ради від 30.11.2010 р. №7 втрачене свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння від 28.09.2000 р. визнано таким, що втратило чинність. 09.03.2011 р. сільська рада видала ОСОБА_10 взамін втраченого оригіналу свідоцтва про право власності на нерухоме майно дублікат вказаного свідоцтва, на підставі якого за ОСОБА_10 09.03.2011 р. зареєстровано право власності на спірне будинковолодіння. Оспорюване ОСОБА_9 свідоцтво від 28.09.2000 р. втратило чинність, а виданий взамін втраченого правовстановлюючого документу дублікат від 09.03.2011 р. нею не оспорювався.

З урахуванням встановленого наведеним рішенням суду від 15.11.2013 р., суд дійшов висновку, що відповідач Стриганецька сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області, якій було достовірно відомо про те, що позивачка шляхом прийняття спадщини після смерті у 2009 р. баби ОСОБА_11 стала фактичним власником 1/4 частини спірного будинковолодіння, порушуючи права позивачки, 09.03.2011 р. видала ОСОБА_10 оспорюваний дублікат свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується, виходячи з наступного.

В чинному законодавстві не існує чіткого визначення терміну «дублікат», однак з правової точки зору дублікат це документ, ідентичний похідному, що має такі самі юридичні наслідки, як і оригінал. Фактично видача дубліката полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості його використання з певних причин.

Оскільки до 01.01.2013 р. оформлення права власності на нерухоме майно на підставі вчиненого правочину або виданого свідоцтва про право власності проводилось органами місцевого самоврядування відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 07.02.2002 №7/5, яке втратило чинність 01.01.2013 р., то Стриганецька сільська рада 09.03.2011 р. відповідно до заяви ОСОБА_10 про втрату оригіналу свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.09.2000 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Стриганецької сільської ради від 19.09.2000 року, правомірно видала йому взамін втраченого оригіналу дублікат вказаного свідоцтва, відтворивши текст документа, дублікат якого видається.

Як встановлено судом першої інстанції, станом на день видачі оригіналу вказаного свідоцтва про власності на нерухоме майно спірне домоволодіння належало ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (діду та бабі позивачки) на праві спільної сумісної власності подружжя, і видачею такого свідоцтва право позивача не було порушено. Відтак, не порушено право позивача і видачею його дублікату.

Більше того, позивачка оспорювала первинний документ - свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння в судовому порядку і з даного приводу ухвалено судове рішення Тисменицьким районним судом від 15.11.2013 року, яким в задоволенні позову відмовлено.

Також позивачка не навела обставин, за яких дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданий неправомірно, тобто, що оригінал свідоцтва не загублений, не знищений чи не зіпсований.

З урахуванням встановлених обставин колегія суддів вважає, що є неправильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним дублікату від 09.03.2011 р. свідоцтва про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_10 на підставі рішення виконавчого комітету Стриганецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 19.09.2000 р., в 1/4 (одній четвертій) частці цього будинковолодіння, а тому в наведеній частині судове рішення слід скасувати та ухвалити нове про відмову в позові в цій частині.

Задовольняючи вимогу позивача про визнання недійсним в 1/4 (одній четвертій) частці будинковолодіння АДРЕСА_1 договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 13 вересня 2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Колтуном Б.М. та зареєстрованого у реєстрі за №443, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_10, фактично являючись власником 3/4 часток будинковолодіння, на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.09.2011 р. (а. с. 18 в т. 1) відчужив відповідачці ОСОБА_7 ціле будинковолодіння, незаконно розпорядившись таким чином належною позивачці часткою будинковолодіння без її згоди. Тому оспорюваний договір купівлі-продажу у відчуженні 1/4 частки будинковолодіння не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, що згідно ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11 (баби позивача) ІНФОРМАЦІЯ_2 р. позивач за правом представлення в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину у вигляді 1/4 частки будинковолодіння АДРЕСА_1.

Спірний договір купівлі-продажу ОСОБА_10 про відчуження ОСОБА_7 всього домоволодіння по АДРЕСА_1 укладено 13 вересня 2011 року.

За наведених обставин є правильним висновок суду, що вказаним договором відчуження порушено право власності позивача на 1/4 частку цього домоволодіння.

Як роз'яснив Верховний Суд України у пункті 1.4.22. висновків, викладених в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2016 р., зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (ст. ст. 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ст. ст. 1, 2 - 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що порушене право позивача на 1/4 частку спірного будинковолодіння, яка не визначена в натурі, підлягає захисту саме шляхом визнання недійсним оспорюваного договору в цій частині, оскільки від цього залежить можливість реєстрації позивачем права власності на 1/4 частку спірного будинковолодіння.

Наведеним спростовуються доводи представника відповідача про те, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки мала на підставі ст. 388 ЦК України звернутись до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача, а не з позовом про визнання недійсним договору про відчуження майна.

Інші доводи апеляційної скарги в основному зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з приписами ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 03 квітня 2017 року скасувати в частині часткового визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позовній вимозі ОСОБА_5 про визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 від 09.03.2011 р., виданого ОСОБА_10 на підставі рішення виконавчого комітету Стриганецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 19.09.2000 р., відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: П.І. Проскурніцький

В.М. Васильковський