Справа №489/3193/14-ц 16.05.2017 16.05.2017 16.05.2017
Провадження №22-ц/784/1115/17
Справа №489/3193/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Спінчевська Н.О.
Провадження № 22ц-784/1115/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

16 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Локтіонової О.В.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- представника позивачки ОСОБА_3,

- відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

- представника відповідачів ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_8 про визнання права власності на частку житлового будинку,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_8 про визнання права власності на частку житлового будинку.

Позивачка зазначала, що з серпня 1997 року вона проживала однією сімєю з ОСОБА_9, а 18 жовтня 2003 року між нею та ОСОБА_9 шлюб було зареєстровано. До реєстрації шлюбу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували її неповнолітнього сина від іншого шлюбу, були повязані спільним побутом.

За час проживання однією сімєю, а саме 4 вересня 2003 року за договором купівлі продажу вони придбали 37/100 часток житлового будинку, що розташований по вул.. Кобера, 37 у м. Миколаєві за 26 800 грн. та зареєстрували цю нерухомість за ОСОБА_9

На придбання будинку були витрачені її особисті кошти у сумі 2 400 дол. США, що еквівалентно 12 864 грн. та 2 000 грн. Іншу частину коштів вони брали у борг.

У жовтні 2003 року її чоловік ОСОБА_9 за місцем роботи отримав безпроцентну позику на придбання житла у сумі 10 000 грн., яку вони використали на повернення боргу та разом погашали позику.

03 листопада 2013 року ОСОБА_9 помер.

Після його смерті, вона і дочка спадкодавця ОСОБА_5 прийняли спадщину. Мати спадкодавця ОСОБА_7 відмовилась від прийняття належної їй частки спадщини за законом на користь позивачки, та інша дочка спадкодавця ОСОБА_4 також відмовилася від прийняття належної їй частки спадщини за законом на користь своєї сестри ОСОБА_5

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2014 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучена співвласник 63/100 часток вказаного житлового будинку ОСОБА_8

Також позивачка вказувала, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2015 року припинено право власності ОСОБА_8 у спільній частковій власності на 63/100 часток житлового будинку, а тому ОСОБА_9 є єдиним власником житлового будинку за вказаною адресою.

Посилаючись на наведене, позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на ? частку житлового будинку № 37 по вул. Кобера в м. Миколаєві та визнати за нею право власності на ? частку цього будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Додатковим рішення того ж суду від 10 травня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того , що позивачка довела належними та допустимими доказами її участь у придбанні спірного будинку.

Також суд вважав доведеним факт проживання позивачки та ОСОБА_9 однією сімєю лише з 21 квітня 2000 року, оскільки до 20 квітня 2000 року ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

Проте повністю з таким висновком суду погодитись не можна.

КпШС України, чинний на час виникнення спірних правовідносин, не містив положень щодо проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з визнанням майна, набутого ними за час спільного проживання їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» (чинний на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід встановлювати не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладену у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-135цс13).

Судом встановлено, що в період спільного проживання однією сім'єю, але не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, 04 вересня 2003 року ОСОБА_9 придбав 37/100 частин житлового будинку № 37 по вул. Кобера в м. Миколаєві на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_10

08 вересня 2003 року ОСОБА_9 зареєстрував право власності на вказану частину будинку в Миколаївському міжміському БТІ .

18 жовтня 2003 року ОСОБА_9 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

25 жовтня 2003 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_9 за адресою : вул.. Кобера, 37 в м. Миколаєві, а ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 04 листопада 2003 року.

03 листопада 2013 року ОСОБА_9 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина на 83/100 частки житлового будинку № 37 по вул. Кобера в м. Миколаєві.

Як видно із спадкової справи № 42/2013, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11, після смерті ОСОБА_9 спадщину прийняли його дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_5 Мати спадкодавця ОСОБА_7 відмовилась від прийняття належної їй частки спадщини за законом на користь ОСОБА_2, інша дочка спадкодавця ОСОБА_4 також відмовилась від належної їй частки спадщини за законом на користь свої сестри ОСОБА_5

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що її особистий внесок для придбання будинку склав 2 400 доларів США, що еквівалентно 12 864 грн. та 2 000 грн. Іншу частину коштів вона з ОСОБА_9 брали у борг. У жовтні 2003 року її чоловік ОСОБА_9М за місцем роботи отримав безпроцентну позику на придбання житла у сумі 10 000 грн., яку вони використали на повернення боргу та разом погашали позику.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, позивачка мала надати суду належні та допустимі докази її особистої участі у набутті у вересні 2003 року спірного майна.

Із змісту договору купівлі продажу від 04 вересня 2003 року, видно, що вартість придбаної ОСОБА_9 37/100 частини житлового будинку № 37 по вул. Кобера в м. Миколаєві складає 26 800 грн., з яких 17 704 грн. покупець сплатив до підписання договору, а залишок в розмірі 9 096 грн. покупець зобовязався сплатити до 15 вересня 2003 року.

Згідно нотаріально посвідченої заяви продавця будинку ОСОБА_10 від 16 вересня 2003 року, остання отримала від ОСОБА_9 гроші в сумі 9 096 грн. за вищезазначеним договором купівлі продажу та немає матеріальних претензій до покупця.

Наведене свідчить про те, що спірний житловий будинок було придбано ОСОБА_9 до укладення шлюбу з ОСОБА_2

Будь яких доказів, що для придбання спірного нерухомого майно сплачено особисті кошти ОСОБА_2 або ці кошти були спільно зароблені ОСОБА_9 та ОСОБА_2, в період, коли вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу матеріали справи не містять.

Сам по собі факт проживання позивачки з ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу не є таким доказом.

Пояснення свідків, на які посилалася позивачка щодо її участі у придбанні спірного будинку, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належними та допустимими доказами, як того вимагає ст.ст.58 60 ЦПК України, не підтверджені.

Твердження позивачки про наявність у неї власних накопичених коштів, які були витрачені на придбання спірного будинку, теж не можна взяти до уваги, оскільки належних та переконливих доказів, що спірний будинок був придбаний за її власні заощадження, останньою не надано, а з договору купівлі продажу від 04 вересня 2003 року такого теж не вбачається.

Письмова угода між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 про спільну працю з метою придбання у спільну сумісну власність майна між ними теж не укладалась.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання права власності за позивачкою на ? частку спірного житлового будинку.

Водночас, як встановлено судом, і таке підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_9 і ОСОБА_2 працювали на одному підприємстві ДП НВКГ «Зоря-Машпроект» та отримували заробітну плату.

У жовтні 2003 року за місцем своєї роботи ОСОБА_9 взяв безпроцентну позику на придбання житла в сумі 10 000 грн., що підтверджується довідкою ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» № 05/1-2688 від 08 квітня 2014 року.

Наполягаючи на задоволенні позову, позивачка також вказувала, що оскільки оплату за будинок ОСОБА_9 зобовязався здійснити до 15 вересня 2003 року, то частину коштів ОСОБА_9 брав у борг, з яких в подальшому решта суми - 9 096 грн. було сплачено за будинок продавцю.

У звязку з цим, ОСОБА_9 після укладення шлюбу з ОСОБА_2, за місцем роботи отримав безпроцентну позику з метою придбання житла, яку вони використали на повернення боргу та разом погашали позику перебуваючи між собою у шлюбі.

На підтвердження цих обставин, позивачка надала довідки від 08 квітня 2014 року, 15 вересня 2014 року з НВКГ «Зоря»- «Машпроект» на якому працювали вона та ОСОБА_7 із змісту яких видно, що ОСОБА_9 в жовтні 2003 року отримана безвідсоткова позика на придбання житла в розмірі 10 000 грн.

Крім того, із змісту листів ОСОБА_9 адресованих своїм родичам від 22 березня та 22 грудня 2004 року видно, що ОСОБА_9 підтверджував той факт, що безпроцентна позика була отримана ним після укладення шлюбу з ОСОБА_2 яку вони використали на повернення боргу та разом погашали.

Відповідачі не надали будь-яких доказів, які б цей факт спростовували.

Тому відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність» слід вважати на думку колегії, що розмір внеску позивачки або розмір її трудової участі у придбанні спірного майна на суму 9 096 грн. знайшов своє підтвердження. Відтак, ці кошти сплачені за будинок є спільною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_2

Згідно з ч.1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пп.1,2 ч.1 ст.57 СК України).

Аналізуючи наявні у справі докази та враховуючи наведені правові норми закону, колегія приходить до висновку, що за рахунок спільних коштів в рахунок погашення вартості будинку ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було сплачено 9 096 грн., тобто кожним по 4 548 грн., що становить 17%.

ОСОБА_9 за кошти, які належали йому особисто, у придбання (набуття) майна було сплачено 22 252 грн. (17 704 + 4 548) або 83% його вартості.

За такого, на належну ОСОБА_2 частку у створенні спільного майна будинку припадає 4 548 грн., що складає 17/100, а частка ОСОБА_9, яка й увійшла у спадкову масу становить 83/100.

З урахуванням наведеного, за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 17/100 частин спірного житлового будинку, а не ? його частини, як вважав суд.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, то такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_12 89 ЦК України передбачають оформлення прав на спадщину та видачу свідоцтва про право на спадщину нотаріусом.

Враховуючи вищенаведене та те, що матеріали справи не містять дані про наявність перешкод спадкоємців для одержання в нотаріальній конторі свідоцтв про право на спадщину, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги позивача про визнання права на спадщину за законом в судовому порядку є передчасними та не підлягають задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і визнав за позивачем право власності на ? частину житлового будинку, та ? частину цього ж будинку в порядку спадкування за законом, то у відповідності до п.п. 4 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України таке рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позову ОСОБА_2

На підставі положень ст.88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 507 грн. 05 коп. судового збору, а з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 935 грн. 10 коп. судового збору, тобто з кожного по 467 грн. 55 коп.

У звязку з викладеним підлягає скасуванню і додаткове рішення суду першої інстанції в, якому розподілені судові витрати.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 17/100 частини житлового будинку № 37 по вул. Кобера в м. Миколаєві.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 507 грн. 05 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 935 грн. 10 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: