Справа № 127/8319/16-ц Провадження № 22-ц/772/980/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Нікушина В.П.,

суддів Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю Служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про відібрання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю Служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.2017 року, ухвалене по даній справі,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом до ОСОБА_3 про відібрання дитини.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що перебуваючи з відповідачем у шлюбі у них 01.10.2007 року народилася дитина, син ОСОБА_4. Шлюб між ними розірвано 06.06.2012 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.11.2014 року її позов про визначення місця проживання їхньої спільної дитини. сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, задоволено повністю, визнано місце проживання дитини з мамою, тобто з нею. Відповідач категорично відмовляється виконувати вказане рішення суду, фактично не дає доступу їй до участі у вихованні сина, що порушує її права як матері, та права дитини.

В свою чергу ОСОБА_3 заперечуючи проти позову ОСОБА_2, звернувся в суд з зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що син проживає разом з ним з липня 2012 року в м. Вінниці, де ходить в школу, до репетиторів. ОСОБА_2 вихованням дитини не займалася.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2013 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто аліменти на утримання дитини, однак остання аліменти не сплачувала, в звязку з чим виникла заборгованість на період 01.05.2016 року в розмірі 17795,29 грн.

На переконання ОСОБА_3 для повного розвитку та виховання дитини, сина необхідно залишити проживати з ним.

При цьому він посилається на три висновки органу опіки та піклування ВМР про доцільність визначення місця проживання сина з батьком.

Зазначає, що він має кращі побутові умови та матеріальний стан, син до нього більш прихильний, він ставиться до нього з любов'ю та повагою, в той час як, ОСОБА_2 більшу частину свого життя ніде не працювала, вихованням дитини майже не займалась, не цікавилася долею дитини, тому не взмозі забезпечити його належними умовами для виховання та розвитку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено відібрати у ОСОБА_3 сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зобовязавши ОСОБА_3 передати сина його матері. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

З таким рішенням ОСОБА_3 не погодився оскарживши його в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі він просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, його позовні вимоги задовольнити.

При цьому скаржник посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, підстави визначені законодавством для відібрання дитини (п. 2-5 ч. 1 ст. 164, ст. 170 СК України) у даних правовідносинах відсутні. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тими ж самими доводами, що й позов.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представників, представника третьої особи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.10.2000 року по 06.06.2012 року.

У шлюбі у них народилася дитина, син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 10).

Встановлено, що на підставі рішення суду від 20.12.2013 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно до досягнення ним повноліття, починаючи з 15.08.2013 року, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01.05.2016 року становила 17 795, 29 грн. (а. с. 96-98).

Рішенням суду від 27.11.2014 року задоволено позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та визначено місце проживання сина з матірю. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено (а. с. 11-16), це рішення ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2015 року залишено без змін (а. с. 17-20).

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.

За правилами ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу, в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім міцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змнилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках.

Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

З такими нормами кореспондуються й положеннями ст. 171 СК України думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя.

Висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 11.11.2016 року встановлено, що син ОСОБА_4 з травня 2012 року проживає з батьком ОСОБА_3 та перебуває на його утриманні та вихованні. Батько з сином мешкають у м. Вінниці по провул. Гетьмана Сагайдачного, 6, у приватному будинку, який на праві власності належить ОСОБА_3 На засіданні комісії було заслухано пояснення батька, матері та малолітнього сина, за результатами котрих органом опіки висловлено позицію, що на даному етапі проживання сина ОСОБА_4 з батьком не є доцільним (а. с. 194-198).

Даний висновок є достатньо обґрунтованим та в ньому зазначено, що ОСОБА_5 любить батька, який добре піклується про нього. Хлопчик відзначив, що батько добре ставиться до нього і він почуває себе у сімї батька комфортно, любить свою матір, хотів би з нею спілкуватися, проводити свій час. Йому складно вибрати когось одного з батьків, з ким би він хотів проживати.

При цьому слід звернути увагу, що питання щодо того, з ким з подружжя буде проживати дитина між сторонами є вирішеним, дії ОСОБА_3 щодо виховання сина є свавільними у розумінні ст. 157 СК України.

Відповідно до ст. ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Твердження в апеляційній скарзі щодо відсутності належного самостійного доходу у ОСОБА_2 скаржником не доведено. В той час як ОСОБА_2 дану обставину спростовано, надавши довідку про те, що вона дійсно працює та отримує заробітну плату (а. с. 45 т. 2).

Крім того, ОСОБА_2 має у власності ? частину житлового будинку №41 та ? земельної ділянки біля нього, що знаходиться по вулиці Кармелюка в с. Заможне Барського району, про що також було наголошено судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення. По місцю проживання, а саме вул. Карєрна 10, с. Маньківці, Барського району характеризується з позитивної сторони, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов за цією адресою, будинок газифікований, житлові умови задовільні, ОСОБА_2 проживає разом з своєю матірю ОСОБА_6, разом вони ведуть домашнє господарство, обробляють земельну ділянку 0, 30 га. (а. с. 43-44 т. 2).

Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, встановивши про відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з його матір'ю, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не довів суду ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх позовних вимог та не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, а саме те, що ОСОБА_2, як мати, не спроможна надати дитині належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення, що вона не може забезпечити нормальні безпечні для здоров'я дитини умов проживання, її аморальної поведінки. Зазначені обставини спростовуються встановленими по справі обставинами.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.2017 року, ухвалене по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю Служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про відібрання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю Служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий-суддя: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: