АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4406/16-ц Номер провадження 22-ц/786/3104/17Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.,

За участю секретаря: Зеленської О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія "Арія"

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ виробничо-комерційна компанія "Арія" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія», в якому з урахуванням збільшення позовних вимог, остаточно просила суд скасувати наказ №389 від 21.07.2016 року про її звільнення, поновити її на посаді начальника відділу кадрів ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія», стягнути з ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що склав 61568,10 гривень, моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень та судові витрати в сумі 1280 гривень. Свій позов обґрунтувала тим, що 25.11.2015 року її прийнято на посаду в.о. начальника відділу кадрів в ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія» на підставі контракту. Строк дії контракту до 24.11.2016 року. 21.07.2016 року її було звільнено відповідно до наказу про звільнення з роботи №389, але заяви на звільнення вона не подавала. Своє звільнення з вказаної посади вважає незаконним, у зв'язку з чим звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року позов задоволено.

Скасовано наказ №389 від 21.07.2016 року, яким звільнено ОСОБА_2 з посади в.о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді в.о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія».

Стягнуто з ТОВ виробничо-комерційної компанії «Арія» на користь ОСОБА_2 61941,24 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу з яких підлягають утриманню податки та інші обов'язкові платежі, 5000 гривень моральної шкоди, 2250,24 гривень за проведення експертизи, 2000 гривень витрати на правову допомогу, 1280 гривень судового збору.

З рішенням суду не погодилося ,Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія "Арія" в особі директора Л.О. Бабіч та подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та внаслідок неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 07.02.2014 року була прийнята на посаду інспектора з кадрів у відділ кадрів ТОВ ВКК «Арія».

30.12.2014 року позивача було переведено на посаду старшого інспектора з кадрів.

25.11.2015 року ОСОБА_2 переведена на посаду в.о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія», та з нею укладено контракт №447 від 25.11.2016 року.

Строк дії контракту з 25.11.2015 по 24.11.2016 року.

Відповідно до п.5.2 даного контракту цей контракт може бути припинений за згодою сторін.

Відповідно до наказу від 21.07.2016 року ОСОБА_2 звільнена з посади в.о. начальника відділу кадрів 21.07.2017 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

З висновку експерта № 336 від 10.02.2017 року вбачається, що рукописний текст від імені ОСОБА_2 в заяві від її імені від 21.07.2016 року на ім'я директора ТОВ ВКК «Арія» Бабіча Л.О. виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2 в заяві від її імені від 21.07.2017 року на ім'я директора ТОВ ВКК «Арія» Бабіча Л.О. виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням її підпису на «око».

Відповідно до висновку спеціаліста судово-почеркознавчого дослідження від 24.03.2017 року, рукописний текст заяви на ім'я директора ТОВ ВКК «Арія» Бабіча Л.О. від імені ОСОБА_2 від 21.07.2016 року ймовірно виконаний ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

За змістом п. п.1 ст.36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

За змістом ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції проаналізувавши всі докази в їх сукупності, прийшов до висновку про скасування наказу №389 від 21.07.2016 року про звільнення ОСОБА_2, так як даний наказ виданий на підставі заяви, яку позивач не писала та поновлення позивача на роботі. Крім того, місцевим судом вірно зазначено, що для звільнення за ч.1 ст.36 КЗпП України необхідна наявність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, волевиявлення працівника в момент звільнення, якого в даному випадку не було.

Вказаний висновок суду ґрунтується на правовій позиції Верховного суду України, висловленій 26 жовтня 2016 року у справі №6-1269цс16.

Згідно вказаної правової позиції ВСУ, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Оскільки матеріали справи містять докази про відсутність волевиявлення ОСОБА_2 на звільнення з займаної посади за угодою сторін, що підтверджується висновком експерта № 336від 10.02.2017 року, висновок суду першої інстанції про незаконність наказу про звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України, як і поновлення її на посаді в.о. начальника ТОВ ВКК «Арія» є вірним та обґрунтованим.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують такого висновку суду першої інстанції та не містять доказів, які б свідчили про існування згоди позивача ОСОБА_2 на дострокове припинення договору.

Підпис позивача про ознайомлення з оскаржуваним наказом про звільнення, про який наголошується в апеляційній скарзі, жодним чином не свідчить по її згоду з ним, а лише підтверджує факт ознайомлення ОСОБА_2 з видачою такого наказу.

Щодо внесення запису до трудової книжки після видачі наказу про звільнення, то дана обставина також не доводить наявності волевиявлення позивача стосовно її звільнення.

Також неспроможними є доводи апеляційної скарги з приводу незгоди з висновком експертизи від 10.02.2017 року за № 336, оскільки не підтверджуються належними доказами та зводяться до переоцінки доказів по справі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно прийнятого рішення про виплату ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, як таким, що узгоджується з нормами матеріального права та ґрунтується на матеріалах справи.

Відповідно до ст. 237-1КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В свою чергу, згідно ст. 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо неспроможності висновків місцевого суду не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для її задоволення в цих частинах також немає.

Зокрема, колегія суддів не вбачає вини ОСОБА_2 в тривалості розгляду справи, а виплата останній допомоги по вагітності та пологам не впливає на суть даного спору.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 58-60, 61 ЦПК України обов'язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, вірним є висновок суду щодо розрахунку судових витрат.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія "Арія" - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ О.О.Панченко

Судді: /підпис/ О.І. Обідіна /підпис/ О.В. Прядкіна

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _______________ О.О. Панченко