АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3404/17 Номер провадження 22-ц/786/2408/17Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Хіль Л.М., Лобова О.А.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Об`єднане готельне господарство» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Полтавської обласної ради, комунального підприємства «Об`єднане готельне господарство» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Полтавської обласної ради, комунального підприємства (далі КП) «Об`єднане готельне господарство» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Київського районного суду м. Полтави 29 жовтня 2015 року його поновлено на посаді директора КП «Об'єднане готельне господарство» з 05 травня 2015 року. Розпорядженням голови обласної ради від 01 березня 2016 року № 35 виконано судове рішення та поновлено його на посаді директора.

Фактичне поновлення його прав і поновлення на посаді відбулось 01 березня 2016 року, хоча рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2015 року допущено негайне виконання в частині поновлення на роботі. Тобто саме по дану дату позивач вважає має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з часу постановлення рішення 29 жовтня 2015 року по 01 березня 2016 року.

Просив стягнути на користь ОСОБА_2 з КП «Об'єднане готельне господарство», Полтавської обласної ради солідарно середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2015 року по 29 лютого 2016 року в сумі 38589,15 гривень.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з КП «Об'єднане готельне господарство» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2015 року по 29 лютого 2016 року в сумі 38589,15 гривень.

Стягнуто з КП «Об'єднане готельне господарство» на користь держави судовий збір в сумі 640 гривень.

Із даним рішенням не погодилося КП «Об'єднане готельне господарство», яке подало апеляційну скаргу. Вказавши, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права. Просило його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач та його представник ОСОБА_3 просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу КП «Об'єднане готельне господарство» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року знято з апеляційного розгляду. Матеріали справи повернуто до Київського районного суду м. Полтави для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 жовтня 2017 року доповнено рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Полтавської обласної ради, КП «Об`єднане готельне господарство» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В задоволенні вимог до ОСОБА_2 до Полтавської обласної ради, Комунального підприємства «Об`єднане готельне господарство» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

У подальшому справу було повернуто до суду апеляційної інстанції та призначено до розгляду.

Представники відповідачів у судове засідання не зявилися будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Від представника відповідача КП «Об`єднане готельне господарство» надійшла до суду заява у якій він просить розглянути справу без його участі та пояснення по справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг, приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

Згідно із п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи , порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2015 року визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Полтавської обласної ради від 16 квітня 2015 року за №66 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2Д.» та №67 «Про звільнення директора комунального підприємства Об'єднане готельне господарство ОСОБА_2Д.» та поновлено його на посаді директора комунального підприємства Об'єднане готельне господарство з 05 травня 2015 року. Рішення в частині поновлення на роботі підлягає до негайного виконання. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року вказане рішення залишено без змін.

01 березня 2016 року розпорядженням голови обласної ради ОСОБА_2 поновлено з 05 травня 2015 року на посаді КП «Об'єднане готельне господарство».

Відповідно до рішення Київського районного суду м.Полтави від 29 жовтня 2015 року середньоденний заробіток позивача склав 453,99 грн.

За вказаним рішенням на користь позивача стягнуто середній заробіток за час його вимушеного прогулу по час винесення рішення, тобто по 29 жовтня 2015 року.

Позивача поновлено на роботі 01 березня 2016 року.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що за час невиконання судового рішення з 30 жовтня 2015 року по 29 лютого 2016 року. Отже, враховуючи час вимушеного прогулу 85 робочих днів (85х453,99 =38589,15 гривень) до стягнення з відповідача комунального підприємства «Об'єднане готельне господарство» підлягає 38589,15 гривень, оскільки саме з даним підприємством позивач перебував в трудових відносинах.

При цьому, суд не прийняв до уваги заперечення представників відповідачів щодо застосування строку позовної давності посилаючись на те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проте колегія суддів не може погодитися з такою позицією суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Сума середнього заробітку за час затримки не входить до структури заробітної плати, за своєю природою є санкцією, яка застосовується до роботодавця у разі не виконання рішення суду. Таким чином, висновків про те, що вимоги позивача не обмежуються будь-яким строком звернення до суду, суд першої інстанції дійшов внаслідок неправильного застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в позовній заяві ОСОБА_2 просив стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України, проте мотивував свої вимоги саме невчасним виконанням рішення суду про поновлення на роботі та просив стягнути середній заробіток за період з дня прийняття рішення суду по день поновлення.

При цьому, вимушеним прогулом у розумінні ст. 235 КЗпП України є період часу з дня звільнення працівника по день винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

Затримка виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі (невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно, після проголошення судового рішення) зумовлює відповідальність роботодавця за ст. 236 КЗпП України.

Тобто, підстави стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України) та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП України) передбачаються окремими нормами матеріального права, мають відмінну правову природу.

Отже до правовідносин, що виникають на підставі ст. ст. 235, 236 КЗпП України застосовується строк позовної давності в 3 місяці.

Як вбачається з матеріалів справи рішення суду про поновлення на роботі було прийняте 29 жовтня 2015 року, 01 березня 2016 року ОСОБА_2 був поновлений на роботі, проте до суду з позовом позивач звернувся лише в червні 2017 року. Тобто з пропуском строку звернення до суду.

Перевіряючи поважність пропуску строку звернення до суду, колегія суддів вважає, що поважними причинами пропуску звернення до суду є непереборні обставини, що обєктивно, незалежно від волі особи унеможливлювали звернення позивача до суду у строки визначені законом.

При цьому, аналізуючи матеріали справи колегія суддів приходить до переконання, що позивачем не наведено та не надано доказів поважності причин пропуску встановлених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду, а тому підстави для поновлення пропущеного строку відсутні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 жовтня 2017 року сторонами не оскаржувалося.

Тоді як, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином суд апеляційної інстанції позбавлений можливості переглядати рішення суду, в тому числі додаткове рішення в частині, яка не оскаржувалася.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга КП «Об`єднане готельне господарство» підлягає задоволенню, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року скасуванню. У задоволенні позову ОСОБА_2 до КП «Об`єднане готельне господарство» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу слід відмовити з підстав пропуску звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Об`єднане готельне господарство» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до комунального підприємства «Об`єднане готельне господарство» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текс рішення виготовлено 21 грудня 2017 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: Л.М. Хіль

ОСОБА_4