АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/944/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и л а :

11 грудня 2015 р. ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 6 травня 2014 р. між позивачем та ОСОБА_9 і її чоловіком ОСОБА_10 був укладений договір позики на суму 38 150 дол. США та 196 400 грн.

У звязку із неповерненням позики позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2014 р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 2 жовтня 2014 р., позов задоволено, стягнуто солідарно с відповідачки ОСОБА_9 та її чоловіка ОСОБА_10 суму боргу. 27 жовтня 2014 р. були відкриті виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_9 суми боргу та судових витрат.

Вказує, що станом на жовтень 2014 р. ОСОБА_9 була винна грошові кошти згідно з рішенням суду, виконавчий лист по якому перебуває на виконанні Державної виконавчої служби по день звернення до суду з даним позовом.

Проте, ОСОБА_9 борг не погашає, від добровільного виконання рішення суду відмовляється, виконання законних вимог державного виконавця уникає.

Позивач зазначає, що ОСОБА_9 має у власності квартиру № 193, що розташована в м. Черкаси по вул. Пушкіна, буд. 67.

30 вересня 2013 р. ОСОБА_9 уклала з ОСОБА_7 договір позики, згідно якого вона позичила 375 000 грн. На забезпечення виконання своїх зобовязань по договору позики ОСОБА_7 та ОСОБА_9 уклали 30 вересня 2013 р. іпотечний договір, предметом якого стала вищевказана квартира.

Крім того, відповідачі, 21 листопада 2014 р., уклали договори про зміну та доповнення до договору позики та іпотечного договору, в яких змінюють загальну суму позики до 1 135 000 грн. (тобто збільшують на 760 000 грн.).

Позивач вважає, що данні договори позики та іпотечний договір, як забезпечення зобовязання, укладені сторонами без наміру реального настання юридичних наслідків, без фактичної передачі грошових коштів, та без подальшого повернення боргу за договором позики, тобто укладений договір позики між відповідачами не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним.

02 листопада 2016 р. ОСОБА_6 подано заяву про зміну підстави позову, відповідно до якої він просить визнати спірні договори недійсними, оскільки вони укладені без наміру створення правових наслідків (т. 1 а. с.118).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2017 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, не надання належної оцінки доводам представника відповідача ОСОБА_9, яка визнала позовні вимоги та вказала суду на те, що грошові кошти за оспорюваних правочинами не передавались, просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2017 р. та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання правочинів недійсними.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_6 та його представника адвоката ОСОБА_11, представників відповідачів: ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_12, ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_13, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, прийшов до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість.

Крім того, дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність ОСОБА_9 та ОСОБА_7 при укладенні оспорюваних договорів, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою в цілому визнання договорів недійсними.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до позовної заяви, з урахуванням заяви про зміну підстави позову, ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання правочинів, а саме договору позики від 30 вересня 2013 р. укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 та посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрованого в реєстрі за № 3 942, договору про зміни та доповнення до договору позики від 21 листопада 2014 р., посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрованого за № 3 482, іпотечний договір від 30 вересня 2013 р., посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрованого за № 3 941, договір про зміни та доповнення до іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрованого за № 3 484, недійсними у зв'язку з їх фіктивністю.

При цьому, як на підставу звернення послався на на ст. 234 ЦК України та на те, що між ним, ОСОБА_9 та її чоловіком ОСОБА_10 був укладений договір позики 6 травня 2014 р. на суму 38 150 доларів США та 196 400 грн., який останніми як добровільно так і у виконання судових рішень виконаний не був, незважаючи на те, що ОСОБА_9 має у власності квартиру АДРЕСА_1, яка, як йому стало відомо, на виконання договору позики від 30 вересня 2013 р. передана в іпотеку за відповідним договором від 30 вересня 2013 р.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено ст. 215 ЦК.

Так, згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга ст. 215 ЦК).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя ст. 215 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 546 ЦК України, яка регламентує види забезпечення зобовязання, визначено, що виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Згідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У відповідності до ст. 573 ЦК Україн заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому.

При цьому за ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі, зокрема, договору.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи ст. 575 ЦК України

Згідно ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 24 вересня 2014 р. у справі N 6-116цс14, від 21 січня 2015 р. у справі № 6-197цс14 та від 19 жовтня 2016 р. № 6-1873цс16 згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому саме позивачі мають довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 30 вересня 2013 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрований в реєстрі за № 3942 за яким позикодавець ОСОБА_7 передав позичальникові ОСОБА_9 375 000 грн. на строк до 30 вересня 2015 р. Даний договір позики укладений за згодою дружини позикодавця - ОСОБА_15 і чоловіка позичальника - ОСОБА_10, що засвідчено нотаріусом. Пунктом 7 договору визначено, що підписання цього договору сторонами свідчить про те, що ОСОБА_9 отримала у власність від ОСОБА_7 зазначені цим договором кошти. (т. 1 а.с. 9 12).

Також, 30 вересня 2013 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрований в реєстрі за № 3941, за яким іпотекодавець ОСОБА_9, з метою забезпечення виконання зобовязання, що витікає із договору позики, передала іпотекодержателю ОСОБА_7 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Визначена сторонами вартість предмета іпотеки складає 597 600 грн. (т. 1 а. с. 14 17)

21 листопада 2014 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено договір про зміни та доповнення до договору позики від 21 листопада 2014 р. за номером реєстру 3938, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрованого за № 3482, яким змінили редакцію п. п. 1, та 3 щодо розміру суми позики 1 135 000 грн., що станом на день повернення буде відповідати еквіваленту 70 938 доларів США у строку до 30 вересня 2015 р. (т. 1 а. с. 13)

Водночас 21 листопада 2014 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено договір про зміни та доповнення до договору позики від 21 листопада 2014 р. за номером реєстру 3941 посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрованого за № 3484, яким внесли зміни та доповнення до іпотечного договору від 30.09.2013 р. відносно розміру суми позики 1 135 000 грн. (т. 1 а. с. 18)

Матеріали справи містять нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_9 датовані 30.09.2013 р. та 21.11.2014 р. про отримання грошових коштів від ОСОБА_7 в сумі 375 000 грн. та відповідно 760 000 грн. (т. 1 а.с. 57, 58)

24 листопада 2015 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було укладено нотаріальний договір про зміни та доповнення до іпотечного договору від 30.09.2013 р. за номером реєстру 3941 посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрованого за № 1248, яким внесли зміни та доповнення. (т. 1 а. с. 176)

Проаналізувавши надані сторонами, в підтвердження заявлених вимог та заперечень, належні та допустимі докази, зокрема те, що первісні оспорювані правочини були укладені 30 вересня 2013 р., тобто до укладання договору позики з позивачем, який відбувся 6 травня 2014 р., оспорювані правочини були нотаріально посвідчені, укладені їх сторонами добровільно, без примусу чи погроз, підтверджують дійсність наміру сторін та укладені за згоди другого з їх подружжя, за наявності нотаріально посвідчених заяв про отримання позичальником ОСОБА_9 грошових коштів від позичальника ОСОБА_7 та за відсутності будь-яких переконливих доказів щодо фіктивності даних правочинів, а саме введення в оману (до або в момент їх укладення), зокрема позивача щодо фактичних обставин правочинів, дійсних намірів відповідачів; свідомих намірів невиконання зобов'язань договів; приховування справжніх намірів їх учасників, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовнх вимог.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що позиція позивача щодо відсутності у ОСОБА_7 фінансової можливості надати ОСОБА_9 в борг 375 000 грн. та 760 000 грн., посилаючись на відомості фіскальної служби про доходи останнього за 2013-2014 роки, немає підтвердження, оскільки вказані кошти могли бути акумульовані ОСОБА_7 за попередні не визначені у конкретному часі періоди.

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, вони були предметом дослідження в суді першої інстанції, який при вирішенні спору всебічно і повно з'ясував і перевірив всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінив докази, дав їм належну правову оцінку, правильно визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

В свою чергу колегія суддів критично ставиться до пояснень представника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_12, даних у суді апеляційної інстанції та визнання вимог апеляційної скарги, так як ОСОБА_9, будучи стороною спірних правочинів, з часу їх укладання, а саме 30 вересня 2013 р., у відповідності до вимог ст. 1051 ЦК України у судовому порядку договір позики та договір про зміни та доповнення до нього, на тій підставі, що грошові кошти нею не були отримані від позикодавця, не оспорювала.

Доводи апеляційної скарги носять суб'єктивний характер та не мають в собі підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, за наявності яких можливе скасування чи зміна судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :