Справа № 452/1251/17 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/783/6839/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

встановила:

18 травня 2017 року позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання останнього таким, що втратив право на користування житловим будинком в с. Хлопчиці по вулиці Зеленій, 57 Самбірського району Львівської області, який належить позивачу на праві власності згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 жовтня 2012 року серії САЕ №595096. ОСОБА_2 у звязку із розірванням шлюбу з дочкою позивача у жовтні 2013 року забрав свої речі та після цього перейшов проживати до своїх батьків у с. Долобів Самбірського району Львівської області; з того часу до спірного будинку не повертався. Зазначив, що відповідач фактично не проживає за місцем реєстраційного обліку понад один рік, а тому втратив право на користування вищевказаним житловим приміщенням.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком №57 по вулиці Зеленій у с. Хлопчиці Самбірського району Львівської області; знято його з реєстраційного обліку вказаного місця проживання.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що з травня 2017 року перестав проживати у спірному будинку, оскільки йому чиняться перешкоди, а до того він вільно приходив до визначеної своєї кімнати у будинку позивача, інколи давав кошти з оплати за газ, господарством не цікавився, але своїми відвідуваннями брав участь у вихованні дітей. Зазначає, що у нього із власником житла була домовленість про проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 ще із 2003 року. У звязку з цим ОСОБА_2 вкладав у будинковолодіння кошти: робив ремонти, замінив вікна, полагодив фасад будинку. Він має намір надалі приділяти час своїм дітям, які проживають у цьому будинку. Стверджує, що не втратив право на користування житлом за зареєстрованим місцем проживання. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що будинок №57 на вулиці Зеленій в с. Хлопчиці Самбірського району Львівської області перебуває у власності ОСОБА_4, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №35971106 та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 жовтня 2012 року серії САЕ №595096.

З матеріалів справи, а саме з копії будинкової книги, вбачається, що в спірному будинку із 30 жовтня 2012 року є зареєстрований ОСОБА_2

Згідно довідки Новосілко-Гостиннівської сільської ради Самбірського району №18 від 5 січня 2017 року про склад сім»ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб, у спірному житлі зареєстрований відповідач, але не проживає.

Із акту обстеження матеріально-побутових умов сімї ОСОБА_4 за участі депутатів Новосілко-Гостиннівської сільської ради та сусідів, завіреного сільським головою від 20 березня 2017 року відомо, що ОСОБА_2 в будинку №57 на вулиці Зеленій Самбірського району, починаючи з жовтня 2014 року фактично не проживає; спільного майна вони не мають і спільного господарства не ведуть.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У наведеному випадку Цивільним кодексом України як загальним актом порівняно з Сімейним та Житловим кодексами введено додаткові вимоги для набуття прав користування житлом; разом з тим і відсутнє однозначне узгодження СК України та ЖК України стосовно визначення поняття «сімя» та «члени сімї». Ч. 1 ст. 405 ЦК України підлягала б швидше до застосування із житловим законодавством, ніж сімейним, оскільки право користування житловим приміщенням за своєю природою є правовідношенням сервітутного типу і не може регулюватись нормами житлового законодавства. Тому застосування ст. 64 СК України та ст. 156 ЖК України можливе тільки за аналогією.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 фактично не проживає на протязі більше трьох років і лише формально залишився зареєстрованим у будинку №57 на вулиці Зеленій в с. Хлопчиці Самбірського району Львівської області.

Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ЦК України позивач є субєктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом.

Гарантуючи захист права власності, законом надано ОСОБА_4, як власнику, право вимагати усунення порушення його права, хоча це порушення і не є поєднане з позбавленням володіння у спосіб, передбачений ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України на обєкт права власності спірний житловий будинок (ст. 379 ЦК України). А право власника житлового будинку визначені ст. 380 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність позову ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на проживання та користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ч.1 ст. 268, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2017 року без змін, а скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складене 26 грудня 2017 року.

Головуючий

Судді