Провадження №2/263/23/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2017 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Папаценко П.І., при секретарі Масюк М.С., за участю представника позивача адвоката Молчанова Р.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно, припинення права власності на майно та визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить:

- звернути стягнення за судовим рішенням у цивільній справі №5/0519/2030/2012 від 18.07.2012 року на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_3, саме - на ? частку квартири АДРЕСА_1;

- припинити право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_3, саме - на ? частку квартири АДРЕСА_1;

- визнати за нею право власності на нерухоме майно - ? частку квартири АДРЕСА_1;

- стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Крім того, позивач просила поновити їй строк звернення до суду з наведеними позовними вимогами, якщо суд прийде до висновку щодо пропуску нею строку позовної давності.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 18.07.2012 року уцивільній справі №5/0519/2030/2012 про стягнення грошових коштів за договором позики, на її користь стягнуто з ОСОБА_3 49130 грн. До теперішнього часу відповідач ОСОБА_3 у добровільному порядку рішення суду не виконав, не сплатив їй грошові кошти, разом з тим, він є власником ? частки квартири АДРЕСА_1. За вимогами ч.7 ст.319 ЦК України діяльність власника ОСОБА_3 може бути обмежена або припинена лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України відповідач може бути позбавлений права власності тільки у випадках, передбачених законом. У відповідності до ч.1 п.8 ст.346 ЦК України, право власності ОСОБА_3 може бути припинено у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи зазначене, за нею може бути визнане право власності на вказану частку нерухомого майна. Під час виконання вказаного рішеннясуду, у виконавчому провадженні державний виконавець наклав арешт на спірну частку квартири.

Належним чином повідомлена про час, місце розгляду справи, позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилися, її представник адвокат Молчанов Р.А. послідовно наполягав на задоволені позову за обставинами, наведеними в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, неодноразово повідомлявся про судові засідання, час, місце розгляду справи, про причини свої неявки суду не повідомив, не надав суду заяви про відкладення розгляду справи.

При зазначених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які не з'явилися до суду, оскільки в матеріалах справи мається достатньо доказів для вирішення по суті спірних правових відносин.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши надані докази, матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правові відносини.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 18.07.2012 року у цивільній справі №2/0519/2030/2012 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено, з останнього на користь ОСОБА_2 стягнута сума боргу за договором позики від 7.02.2012 року у розмірі 46600 грн., судовий збір в сумі 470 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн., а всього 49130 грн.

Досліджені в судовому засіданні матеріали вказаної цивільної справи, безпосередньо саме рішення, розписка про отримання грошових коштів від 7.02.2012 року, свідчать про те, що в них мова йде лише про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошової позики у розмірі 46600 грн. та її повернення за першою вимогою, при цьому відсутнє жодне застереження відносно квартири АДРЕСА_1 та можливого звернення стягнення заборгованості за договором позики на будь-яке майно ОСОБА_3, у тому числі і на вказану квартиру.

Надані за вимогою позивача Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» завірені копії документів інвентарної, правової справи на квартиру АДРЕСА_1 свідчать про те, що за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 13.04.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №1509, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 купили вказану квартиру, та згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, їх права власності на квартиру, за кожним на ? частину, зареєстроване 17.04.2006 року за реєстраційним номером 1716266.

За ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 22.04.2016 року у справі №263/11508/15-ц (провадження №4-с/263/68/2015) задоволено скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця та начальника Жовтневого ВДВС ММУЮ, визнана неправомірною бездіяльність державного виконавця Шеверкової І.І. та начальника щодо виконання виконавчого листа №2/0519/2030/2012 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 49130 грн. за період з 11.02.2013 року по 28.11.2013 року.

Досліджені матеріали справи №263/11508/15-ц вказують на те, що постановою державного виконавця Шеверкової І.І. за виконавчим листом №2/0519/2030/2012 від 18.07.2012 року, виданим 20.12.2012 року, відкрите виконавче провадження серії ВП №35966209 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 49130 грн.

Постановою від 11.02.2013 року цього ж державного виконавця Шеверкової І.І. у виконавчому провадженні серії ВП №35966209 накладений арешт на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, що належить боржнику ОСОБА_3

За Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1 від 11.11.2016 року власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 і ОСОБА_5, кожному належить по ? частки квартири, відносно частки ОСОБА_3 мається актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень: номер запису про обтяження - 230693 від 27.02.2013 року; підстави виникнення обтяження - постанова серії ВП №35966209, видана 11.02.2013 року, видавник - Жовтневий відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції; вид обтяження - арешт нерухомого майна; обтяжував - Жовтневий відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції; опис предмета обтяження - ? частка квартири АДРЕСА_1.

При вирішені спірних правових відносин суд керується перш за все наступними вимогами цивільно-процесуального законодавства, а саме: за ст.12 ЦПК України , кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; за ст.13 ЦПК України , суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом ; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; за ст.18ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Позовні вимого щодо звернення стягнення на майно, припинення права власності на майно та визнання права власності ОСОБА_2 на ? частку квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики задоволенню не підлягають, оскільки вони заявлені безпідставно, не ґрунтуються на договорі та вимогах закону.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В ст.546 ЦК України, визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Ці правочини за ст.547 ЦК України щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняються у письмовій формі, правочин із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За ст.549 ЦК України, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов'язання.

За договором поруки, за ст.553 КЦ України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно ст.560 ЦК України, за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором виконання боржником свого обов'язку.

Завдатком, за ст.570 ЦК України, є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника,якщо інше не встановлено законом( право застави).

В силу положень ч.1,3 ст.575, ч.1ст.576 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

В ст.1 Закону України "Про іпотеку" вказано, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.1, 5 ст.18 Закону України "Про іпотеку" Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У разі, якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

В ч.3ст. 640 ЦК України встановлено: Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до положень ст.577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, Договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках і в порядку, встановлених законом.

Закон України "Про іпотеку" в ч.2 ст.3 вказує, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Згідно ст.594 ЦК України, кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодуванням кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків, має право притримання її у себе до виконання боржником зобов'язання.

З досліджених судом матеріалів вбачається, що жоден із наведених правочинів щодо забезпечення виконання зобов'язанняза договором позики, між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 не є укладеним, а отже і не створює прав та обов'язків для сторін щодо задоволення вимог позикодавця за рахунок нерухомого майна.

Верховний Суд України в Постанові Пленуму від 6листопада 2009року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звертав увагу судів, що правочини, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є вчиненими з моменту державної реєстрації, в іншому випадку вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13).

У зв'язку з чим, позовні вимоги щодо звернення стягнення на нерухоме майно, належне ОСОБА_3, в рахунок погашення вказаної заборгованості, не є належним способом захисту порушеного права позивача та могло б мати місце лише під час провадження виконавчих дій щодо примусового стягнення вказаної суми, на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 18.07.2012 року, у свій час в порядку ст.32 в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.94.1999 року №606-ХІV та зараз за вимогами Розділу VІІ Порядок звернення стягнення на майно боржника чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 2.06.2016 року №1404-VІІІ.

Своєчасне застосування позивачем вказаних Законів, поєднане із використанням Судового контролю за виконанням судових рішень, розділу VІІ ЦПК України, Закон від 18.08.2004 року №1618-ІV та нової редакції ЦПК України, який почав діяти з 15.12.2017 року, призвело би до суттєвого захисту порушеного права позивача на отримання заборгованості за договором позики.

Слід зазначити, що на час ухвалення рішення у справі, суд, крім зазначеного, не може задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, оскільки до теперішнього часу не скасований арешт на частку квартири відповідача, але суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог.

Крім того, позов не може бути задоволений також за вимогами п.7, ст.48, Розділу VІІ «Порядок звернення стягнення на майно боржника» чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження від 2.06.2016 року №1404-VІІІ, що діє на час ухвалення рішення, за яким у разі, якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов'язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Слід зазначити, що мінімальна заробітна плата у 2017 році складає 3200 грн., відповідно 20 розмірів мінімальної заробітної плати становлять 64000 грн., а за рішенням суду та виконавчим провадженням підлягають стягненню 49130 грн., при цьому позивачем суду не доведено наявності у відповідача іншого житла.

З цього проводу є безпідставним посилання представника позивача на обмеження в надані доказів у справі, щодо проведення експертизи з приводу визначення вартості ? частки квартири АДРЕСА_1, оскільки така експертиза була призначена, але позивач протягом тривалого часу навмисно ухиляється від її оплати.

Отже, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, кожен доказ щодо належності, допустимості, достовірності, а також враховуючи їх достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги явно необґрунтованими,безпідставними, такими, що є неприйнятними з огляду на законодавство, тому у їх задоволені позивачу слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає недоцільним вирішувати питання щодо пропуску строку позовної давності, так як позовні вимоги є безпідставними.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволені позову, за вимогами ст.141 ЦПК України, сплачені нею судові витрати слід віднести на її рахунок.

Керуючись, ст.ст.12,13,81-82,141,247,259,263-265,268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно, припинення права власності на майно та визнання права власності на майно - відмовити.

Рішення суду по справі може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде складено та підписано протягом десяти днів.

Суддя: П.І. Папаценко