Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євтушенко В.О., Кузнєцова В.О.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Свалявської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про припинення права власності на земельну ділянку і зміну державного акта, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 серпня 2016 року,-

вс т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, остаточно просила припинити право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0,03 га під двором загального користування біля будинку АДРЕСА_1 та вилучити її з абрисів меж земельної ділянки, зазначених в Державному акті на право власності на землю серії НОМЕР_1, виданому на підставі рішення Свалявської міської ради від 23 грудня 1994 року.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що рішенням Свалявської міської ради від 23 грудня 1994 року мешканцю АДРЕСА_1, громадянину ОСОБА_8 була передана за цією адресою у власність земельна ділянка площею 0,15 га, зокрема і земельну ділянку площею 0,03 га під двором загального користування. На підставі цього рішення ОСОБА_8 був виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на землю. У ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Надаючи дозвіл на погодження проекту відведення земельної ділянки, Свалявська міська рада не перевірила наявності прав іншої особи на земельну ділянку під двором загального користування та передала її у власність одному із мешканців багатоквартирного будинку. На момент видачі ОСОБА_8 Державного акта були порушені права суміжних землекористувачів ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Відповідно до вимог ст. 154 ЗК України, органи виконавчої влади не мають права без рішення суду встановлювати додаткові обмеження щодо користування земельною ділянкою, а згідно зі ст. 42 цього Кодексу порядок використання земельної ділянки багатоквартирного будинку визначається співвласниками. Жодних погоджень для приватизації земельної ділянки під двором загального користування не надавалося.

Позивач зазначила, що рішенням Свалявської міської ради від 23 грудня 1994 року про передачу у власність двору загального користування порушені майнові права позивача. Після звернення спадкоємців до позивача з вимогою усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що належала спадкодавцю, виявилося, що до абрисів земельної ділянки, включених до указаного Державного акта, внесено площу двору загального користування квартир НОМЕР_3 і НОМЕР_4. Отже, у січні 2015 року позивач дізнався про порушення його права на вільне використання місць загального призначення. На підставі викладеного, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Вилучено земельну ділянку площею 0,03 га, яка є спільним подвір'ям мешканців квартир будинку АДРЕСА_1, із Державного акта серії НОМЕР_2, який був виданий ОСОБА_8, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 серпня 2016 року рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 25 березня 1985 року ОСОБА_8 подав на ім'я голови колгоспу ім. Шевченка заяву, якою просив збільшити йому присадибну ділянку біля будинку АДРЕСА_1 з 0,03 га до 0,06 га, оскільки ділянку площею 0,03 га в урочищі «Мочар» він залишив іншим працівникам, а також просив виділити ділянку для гаража. Проставлена цього ж дня резолюція на заяві містить вказівку вирішити її позитивно.

У 1985 році був зданий в експлуатацію чотириквартирний будинок АДРЕСА_1, в якому були надані квартири: НОМЕР_3 - ОСОБА_8, НОМЕР_4 - ОСОБА_11 (на час розгляду справи ОСОБА_6), НОМЕР_5 - ОСОБА_12 і НОМЕР_6 - ОСОБА_10 Згідно плану забудови від 30 травня 1985 року за цими особами були закріплені присадибні ділянки: за ОСОБА_8 - 0,06 га включаючи прохід і враховуючи, що він не має інших присадибних ділянок, за ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_10 по 0,03 га враховуючи, що вони мають інші присадибні ділянки, заїзд спеціального транспорту до вигрібної ями і туалету загального користування був передбачений з двору квартир НОМЕР_6. Ці обставини підтверджуються змістом листа колгоспу ім. Шевченка від 10 червня 1985 року № 127 на ім'я голови Свалявської міської ради депутатів трудящих, планом забудови земельної ділянки, іншими матеріалами справи та не заперечувалися учасниками процесу.

05 липня 1994 року КСГП ім. Шевченка (продавець) і ОСОБА_8 (покупець) уклали договір, що був цього ж дня посвідчений ст. держнотаріусом Свалявської держнотконтори ОСОБА_13 за реєстровим №1-1240, згідно якого ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_1.

29 листопада 1995 року на підставі рішення 3-ї сесії Свалявської міської ради народних депутатів від 23 грудня 1994 року мешканцю квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8 був виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю, площею 0,15 га, розташовану по АДРЕСА_1 і призначену для обслуговування житлового будинку і ведення підсобного господарства. Мешканці будинку ОСОБА_11, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 погодили ОСОБА_8 межі землеволодіння по АДРЕСА_1, що підтверджується підписаним 05 квітня 1995 року ними в числі усіх суміжних землевласників і землекористувачів протоколом погодження меж землеволодіння.

Таким чином, ОСОБА_8 набув права власності на земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по АДРЕСА_1, відповідно до положень, передбачених, зокрема, ст.ст. 4, 86 ЦК Української РСР (1963 року), ст.ст. 2, 8, 12, 13, 14, 49 Закону України «Про власність» (Закон № 697-XII), ст.ст. 3, 6, 17, 22, 23 ЗК України (1990 року).

02 квітня 2013 року ОСОБА_8 залишив на ім'я своєї доньки ОСОБА_5 заповіт щодо всього свого майна, яка після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняла спадщину в порядку, передбаченому ст. 1216, ст. 1223 ч. 1, ст. 1268 ч.ч. 1, 3, 5 ЦК України, хоча документально не оформила, так як остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 18 жовтня 1990 року.

27 листопада 2001року на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу ГуледзоюА.Г. за реєстровим № 241, ОСОБА_15подарувала ОСОБА_4 квартиру НОМЕР_4 у будинку АДРЕСА_1 договір зареєстровано 28 листопада 2001 року. Зі змісту договору вбачається, що: дарувальнику квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 1998 року, посвідченого Свалявською держнотконторою цього ж дня за реєстровим № 3447, обдарована на момент укладання договору мешкала у квартирі АДРЕСА_1. З 20 квітня 2002року ОСОБА_4 має реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційним судом також встановлено та ніким з учасників процесу не заперечується та узгоджується з матеріалами справи, що первісно квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6, а ОСОБА_15 є донькою ОСОБА_4 Усіма учасниками процесу визнано також, що нумерація будинку, в якому сторони мають квартири, змінювалася, будинок у різний час мав номери АДРЕСА_1 і саме щодо розташованої біля цього будинку земельної ділянки, що надавалася у власність ОСОБА_8за відповідною адресою, виник спір.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено порушення її земельних прав видачею у 1994 році ОСОБА_8 державного акта на землю, так як позивач є власником квартири з 2001 року, з моменту укладення договору дарування від 27 листопада 2001 року була обізнана з порядком користування розташованою біля будинку вже розподіленою земельною ділянкою відповідно до прав на землю, що на той час виникли, були оформлені та існували. Доказів оспорення позивачем прав ОСОБА_8 на землю за його життя суду не надано.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Судом апеляційної інстанції повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи та з урахуванням зібраних доказів, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.І. Євтушенко
В.О. Кузнєцов