12.12.2017 Справа № 363/1864/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Котлярової І.Ю.

за участі секретаря Палій Л.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, звернулась до суду із позовом до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок посилаючись на те, що позивачем у 2013 році був самочинно збудований гостьовий двоповерховий будинок, вбиральня, погріб, гараж, навіс загальною площею 78,9 кв.м на земельній ділянці з кадастровим номером :19:053:0003 розташований за адресою: Київська область Вишгородський район, смт. Димер, вул. Генерала Григоренка (Червоноармійська), 10. Зазначила, що вказана земельна ділянка належала ОСОБА_3 який помер у липні 2016 року, проте у встановленому законом порядку земельна ділянка за останнім зареєстрована на праві власності не була. Крім того, на зазначеній земельній ділянці розташований житловий будинок, загальною площею 40.3 кв.м. збудований у 1903 році, який належав померлому ОСОБА_3 на праві власності. Після смерті останнього, із заявою про прийняття спадщини у відповідності до ст. 1270 ЦК України, жодний зі спадкоємців померлого не звертався. Зазначила, що селищна рада фактично не заперечує про передачу її земельної ділянки з кадастровим номером :19:053:0003 розташованої за адресою: Київська область Вишгородський район, смт. Димер, вул. Генерала Григоренка (Червоноармійська), 10, але після того як в судовому порядку за нею буде визнано право власності на гостьовий двоповерховий будинок, вбиральню, погріб, гараж, навіс загальною площею 78,9 кв. м. У звязку із чим звернулася до суду та просить визнати за нею право власності на гостьовий двоповерховий будинок під літерою З загальною площею 78,9 кв.м, вбиральню, погріб, гараж, навіс розташований за адресою:Київська область Вишгородський район, смт.Димер, вул. Генерала Григоренка (Червоноармійська), 10.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, надали суду аналогічні пояснення викладені у позові та просили заявлені вимоги задовольнити у повному обсязі. Також позивач у судовому засіданні зазначала, що вона з 1989 року проживає у с.Димер без реєстрації, з померлим ОСОБА_3 у неї склались добрі стосунки, у звязку із чим за усною домовленістю вона розпочала на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні померлого, будівництво свого будинку без дозвільних документів. Домовленість з ОСОБА_3 будь-яким чином оформлена не була. Будівництво будинку було розпочато у 2012 році, та у 2013 році будинок був майже придатний для проживання, та його будівництво продовжується на теперішній час. Оскільки ОСОБА_3 помер, позивач вважає, що за нею має бути визнано право на збудований нею самочинно будинок.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області визнає позовні вимоги, оскільки позивач звернулась до них з заявою щодо передачі їй у власність земельної ділянки розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, с.Димер, вул.Генерала Григоренка, 10, але дана земельна ділянка перебуває у користуванні ОСОБА_3 на якій розташований будинок, який належить на праві власності останньому, їй було відмовлено. Враховуючи, що ОСОБА_3 помер, право власності на земельну ділянку не зареєстрував, спадкоємці до нотаріальної контори не звернулись щодо прийняття спадщини, у разі визнання за позивачем права власності на самочинно збудований будинок, селищна рада буде мати можливість розглянути питання щодо надання земельної ділянки позивачу. В подальшому надав до суду заяву, у якій зазначив про визнання позовних вимог у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 10 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 належать житловий будинок, загальною площею 43.7 кв.м. розташований за адресою смт. Димер, вул. Червоноармійська (перейменована ОСОБА_4), 10, що підтверджується технічним паспортом складеним 15.03.1999 року, інвентарний номер 149 (а.с. 105-11). Згідно актового запису про смерть №11 від 18.07.2016 року, ОСОБА_3 помер 15.07.2016 року (а.с.178). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась (а.с.183).

Позивачем та її представником до суду було надано технічний паспорт розроблений ФОП ОСОБА_5 від 10.11.2016 року за замовленням ОСОБА_1, з якого вбачається, що за адресою смт. Димер, вул. Г. Григоренка (Червоноармійська), 10, самочинно збудований гостьовий двоповерховий будинок, загальною площею 78,9 кв. м (а.с. 119-127).

Із довідки виданої Виконавчим комітетом Димерської селищної ради від 10.05.2017 року № 427/02-33 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :19:053:0003, загальною площею 0, 0606 га, фактично рахується за адресою: Київська область Вишгородський район, смт. Димер, вул. Генерала Григоренка, 10. На даній земельній ділянці розташований самовільно збудований житловий будинок в якому фактично проживає гр. ОСОБА_1 Статус земельної ділянки буде визначений на сесії Димерської селищної ради, після визнання права власності на житловий будинок та господарські споруди (а.с. 143).

Із відповіді наданої Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.08.2017 року вбачається, що за даними Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :19:053:0003 внесено до Державного земельного кадастру. Разом із цим, відомості про речове право на зазначену земельну ділянку в порядку інформаційного обміну від органів державної реєстрації прав до Державного земельного кадастру не надходили.

03.05.2017 року депутатом Димерської селищної ради ОСОБА_6, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1, складено акт про обстеження земельної ділянки, згідно якого встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :19:053:0003, загальною площею 0, 0606 га у 2013 році самочинно збудовані наступні обєкти нерухомості (згідно технічного паспорту розробленого ФОП ОСОБА_5 від 10.11.2016 року): гостьовий будинок під літерою «З» загальною площею 78,9 м. кв., житловою 27,0 м.кв.; погріб під літерою «З» площею 4,3 м.кв., гараж під літерою «И» площею 28, 6 м.кв.; навіс під літерою Й площею 9,2 м. кв.; вбиральня під літерою «Ж» площею 2,0 м.кв. Крім того встановлено, що на зазначеній земельній ділянці знаходиться житловий будинок під літерою «А» загальною площею 40,3 м.кв., житловою 23,2 м.кв. 1903 року побудови; огорожа № 9-11, свердловина під літерою І, каналізаційна яма під літерою ІІ (а.с. 144).

У судовому засіданні представник позивача та позивач, на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України, просили визнати право власності за позивачем на самочинно збудований гостьовий двоповерховий будинок.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій самочинно збудований гостьовий двоповерховий будинок, належала ОСОБА_3, за яким право власності у встановленому порядку не було зареєстровано, але вона перебувала у його користуванні.

15.07.2016 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується актовим записом про смерть №11 від 18.07.2016 року (а.с. 178). Після смерті останнього, із заявою про прийняття спадщини у відповідності до ст. 1270 ЦК України, жодний зі спадкоємців померлого не звертався (а.с. 183).

Тобто, земельна ділянка не належить позивачу та не була в установленому порядку надана їй під уже збудоване нерухоме майно, а Димерська сільська рада повідомила, що статус земельної ділянки буде визначений на сесії Димерської селищної ради, після визнання права власності на житловий будинок та господарських споруд.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

Статтею 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо обєктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), та щодо обєктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком обєктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України та видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо обєктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того обєкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено позивачем в судовому засіданні, остання не зверталася до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, з приводу оформлення самочинно збудованого нею житлового будинку.

Під час судового засідання, судом неодноразово розяснювались вимоги ст.60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлений позов є безпідставним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав» від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦПК України», ст. 376, ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Ю. Котлярова