Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, третя особа - орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання наймачем квартири та визнання осіб такими, що втратили права користування житловим приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_5, яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи: виконавчий комітет Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року, -

вс т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_5, яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, третя особа - орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання наймачем квартири та визнання осіб такими, що втратили права користування житловим приміщення.

Свій позов обґрунтовувала тим, що вона проживає та зареєстрована у неприватизованій квартирі АДРЕСА_1. Відповідно до ордеру на жиле приміщення, наймачем квартири є її чоловік ОСОБА_7, шлюб з яким укладено 02 грудня 2000 року.

Після смерті чоловіка ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, позивач звернулася до виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради із заявою про зміну умов договору найму житлового приміщення та визнання її наймачем квартири, але листом від 17 червня 2015 року їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду.

Згідно з довідкою про склад сім'ї, окрім неї, в квартирі також зареєстровані дочка наймача - ОСОБА_8 та її малолітній син ОСОБА_6, 2008 року народження.

Проте, з 2006 року ОСОБА_5 у спірній квартирі не проживає у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3, її речі у квартирі відсутні. Малолітній ОСОБА_6 у спірній квартирі ніколи не проживав та був зареєстрований за місцем реєстрації матері. Відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не оплачує житлово-комунальні послуги.

У зв'язку з цим відповідно до ст. 71 ЖК України позивач просила визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2, а також визнати її наймачем вказаної квартири замість померлого наймача.

У жовтні 2015 року із зустрічною позовною заявою звернулась відповідач ОСОБА_5, в якій просила вселити її разом із сином ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_2 та зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їм перешкоди в користуванні вказаною квартирою, посилаючись на те, що через неправомірну поведінку позивача вони не мають можливості проживати в спірній квартирі, оскільки після смерті батька ОСОБА_4 зробила усе, щоб унеможливити їх перебування з сином у квартирі: постійно створювала конфліктні ситуації, ображала дитину. Між ними склалися неприязні відносини, що призводило до сварок, а тому вона була вимушена тимчасово покинути місце свого проживання. Одразу після цього позивач змінила замки на вхідних дверях.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково.

Визнано ОСОБА_4 наймачем квартири АДРЕСА_2 замість попереднього наймача ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В іншій частині позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2016 року змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання як на підстави звернення до суду з позовом бажання ОСОБА_4 поділити майно, що залишилося після смерті чоловіка та одноособово користуватися спірною квартирою.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ордер на квартиру АДРЕСА_2 було видано 31 січня 1995 року чоловіку позивача, ОСОБА_7, на склад сім'ї з 4 осіб, у тому числі і на дочку ОСОБА_9.

Зазначена квартира складається з трьох кімнат, має загальну площу 63 кв. м, житлову площу 43,5 кв. м.

Після смерті дружини, ОСОБА_7 02 грудня 2000 року уклав шлюб з позивачем ОСОБА_4.

Згідно відмітки у паспорті, з 12 січня 2006 року позивач як член сім'ї наймача була зареєстрована в спірній квартирі.

Відповідач після реєстрації шлюбу 20 жовтня 2007 року, взяла прізвище чоловіка Баля.

У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_4 року народився син ОСОБА_6, який згідно довідки Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №26» Дніпропетровської обласної ради був зареєстрований за місцем реєстрації матері в квартирі АДРЕСА_2.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Спірна квартира не приватизована та знаходиться в комунальній власності.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 23 грудня 2008 року на підставі Свідоцтва про право на спадщину зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселений із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання ОСОБА_5 та її малолітнього сина такими, що втратили право користування спірною квартирою та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 щодо вселення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтованого виходив з характеру відносин, що склались між сторонами, та дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що відповідач добровільно залишила спірну квартиру та не проживає в ній без поважних причин, оскільки після досягнення відповідачем повноліття та створення своєї сім'ї спільне проживання сторін в одній квартирі виявилося неможливими у зв'язку з неприязними відносинами між ними, а після смерті батька відповідача, починаючи з червня 2015 року позивачка перешкоджає відповідачу в користуванні квартирою, що нею не заперечувалося.

Крім того, апеляційним судом правильно змінено рішення місцевого суду та виключено з його мотивувальної частини посилання як на підстави звернення до суду з позовом бажання ОСОБА_4 поділити майно, що залишилося після смерті чоловіка та одноособово користуватися спірною квартирою, оскільки вимоги з цих правових підстав позивачем не заявлялися, а спірна квартира знаходиться в комунальній власності.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 та її малолітній син тривалий час не проживають у спірній квартирі, так як мають інше житло є безпідставними, оскільки вони ґрунтуються лише на самому факті їх відсутності у цій квартирі без урахування дійсних причин такої відсутності, які суд визнав поважними.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2016 року в незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко