Справа № 161/1017/17 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/773/1561/17 Категорія: 21 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з громадянином ОСОБА_5 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 24.02.1073 року по 26.11.1991 року. В період спільного проживання в шлюбі з ОСОБА_5 рішенням виконавчого комітету Луцької міської Ради народних депутатів №212 від 12 липня 1974 року за ОСОБА_5 закріплена земельна ділянка в АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку. 24.07.1974 року земельну ділянку було відведено в натурі, а 20.05.1975 року нотаріально посвідчено договір про надання у безстрокове користування цієї земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності.

У квітні 1975 року було погоджено проект забудови індивідуальної садиби за адресою АДРЕСА_1. В період до 1979 року ними за спільні кошти і спільною працею було збудовано будинок на відведеній земельній ділянці, що стверджується технічним паспортом на цей будинок із зазначенням року забудови та актом введення в експлуатацію електрообладнання від 07.08.1979 року.

07.12.1998 році 13/100 частин вказаного будинку було подаровано дочці ОСОБА_6, яка у 1999-2008 роках здійснила добудову другого поверху до цього будинку і після перерахунку часток у будинку на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 2009 року за ОСОБА_5 зареєстровано на праві власності 55/100 частин будинку, а за ОСОБА_6 45/100 частини цього будинку.

На підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №191 від 29.04.1999 року земельну ділянку в АДРЕСА_1 площею 0,0636 га передано у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд, що стверджується державним актом про право власності на земельну ділянку.

02.12.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договори дарування, за якими ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дарунок 55/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0636 га., кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Вважає, що договори дарування частини житлового будинку і земельної ділянки від 02.12.2011 року укладено з порушенням її прав, як співвласника частини будинку та земельної ділянки, згоди на укладення таких договорів вона не надавала, тому просила визнати їх недійсними.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2017 року даний позов задоволено.

Постановлено визнати недійсним договір дарування від 02.12.2011 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дарунок 55/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А., зареєстрований в реєстрі за №3935.

Визнати недійсним договір дарування від 02.12.2011 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дарунок 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,636 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А., зареєстрований в реєстрі за №3936.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1280 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду до скасування з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 24.02.1973 року зареєстрували шлюб, який розірвано 26.11.1991 року, після розірвання шлюбу дружині повернуто дошлюбне прізвище «ОСОБА_7» (а.с.9, 10). Рішенням виконавчого комітету Луцької міської Ради народних депутатів №212 від 12 липня 1974 року за ОСОБА_5 закріплена в безстрокове користування земельна ділянка в АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, 20.05.1975 року нотаріально посвідчено договір про надання ОСОБА_5 у безстрокове користування цієї земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності (а.с.11,12,14).

У квітні 1975 року ОСОБА_5 погоджено проект забудови індивідуальної садиби за адресою АДРЕСА_1, а 07.08.1979 року будинок введено в експлуатацію (а.с.13,18).

У 1998 році ОСОБА_5 подарував 13/100 частин будинку дочці ОСОБА_6 і після добудови останньою другого поверху в цьому будинку та перерахунку часток співвласників за ОСОБА_5 було зареєстровано 55/100 частин будинку, а за ОСОБА_6 - 45/100 частини цього будинку(а.с.15-17).

У даному судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що не оспорювала цього договору дарування і погоджується з ним.

На підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №191 від 29.04.1999 року земельну ділянку в АДРЕСА_1 площею 0,0636 га передано у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку(а.с.19).

На цей час земельні правовідносини були врегульовані Земельним Кодексом 1990 року, з положень статті 30 якого вбачалося, що при приватизації земельних ділянок, на яких збудовано будівлі і споруди, що належать особі на праві спільної власності, у цих осіб виникає право виникає право спільної сумісної власності на землю. На час прийняття виконавчим комітетом Луцької міської ради рішення № 191 від 29.04.1999 року про приватизацію земельної ділянки, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано, однак, позивач ОСОБА_1, вважаючи себе, як одного із бувшого подружжя, співвласником житлового будинку, не оспорювала рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 191 від 29.04.1999 року, та виданого на підставі цього рішення ОСОБА_5, ОСОБА_6 Державного акта на право власності на землю, яким підтверджується право власності на земельну ділянку лише цих осіб. Тому доводи позивача про перехід права власності на земельну ділянку, як до співвласника будинку, є помилковими. На підтвердження свого права власності на земельну ділянку, яка була передана безоплатно у приватну власність ОСОБА_5 на підставі ст. 17 ЗК України в редакції 1990 року органом місцевого самоврядування, вже після розірвання шлюбу і після реконструкції житлового будинку, позивач не подала документів, які згідно з законодавством можуть засвідчити таке право. На ці обставини суд першої інстанції не звернув уваги, не надав їм правової оцінки, та застосувавши положення статті 120 чинного Земельного Кодексу України, який не поширюється на випадки переходу права власності, що мали місце до набрання чинності цим Кодексом, безпідставно вказав про перехід права власності на земельну ділянку до позивача ОСОБА_1

02.12.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дарунок 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0636 га., кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд які посвідчені приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А., та зареєстровані в реєстрі відповідно за номерами за №№3935,3936 (а.с.51-77).

На час укладення спірного договору купівлі- продажу земельної ділянки від 02.12.2011 року ОСОБА_5 був співвласником (разом з дочкою - ОСОБА_6 ) 1/2 частини земельної ділянки, право власності на землю він набув після розірвання шлюбу в порядку приватизації, отже, мав право розпоряджатися належною йому частиною одноособово, без одержання згоди колишньої дружини - позивача ОСОБА_1 На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що правових підстав для висновку про укладення оспореного правочину відчуження земельної ділянки з порушенням ст. 203, 215 ЦК України, ст.22 КпШС України не має, тому позовні вимоги у цій частині є безпідставними, у їх задоволенні слід відмовити з наведених підстав.

Встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 було збудовано у період перебування в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_5

З виданого 27.07.2009 року технічного паспорта вбачається, що ОСОБА_5, та ОСОБА_6, належить на праві спільної часткової власності будинок по АДРЕСА_1, який після перебудови став складатися з двох самостійних квартир. Сторони у справі пояснили, що кожна із квартир облаштована автономними мережами електро-, газо-, водопостачання.

02.12.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дарунок 55/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_1.

З пояснень позивача ОСОБА_1 вбачається, що вона постійно проживала у цьому будинку до серпня 2016 року.

З пояснень позивача та дослідженого у даному судовому засіданні паспорта позивача ОСОБА_1 вбачається, що у 2014 році вона знялась з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та зареєструвала своє місце проживання за адресою АДРЕСА_3, у будинку своїх батьків, у зв'язку з виникненням спору з приводу батьківського будинку.

Позивач ОСОБА_1 у даному судовому засіданні підтвердила ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 тривалий період не проживала у спірному будинку, а вселившись у 2011 році, провела ремонт частини будинку, у якій зараз проживає, і у якій до 2016 року проживала разом з нею позивач. Також ствердила, що саме ОСОБА_3 здійснювала оплату житлово-комунальних послуг. На спростування доводів відповідача про те, що особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, будинкова книга оформлені на ім'я ОСОБА_3 позивач не подала.

Відповідно до ст. 256 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). При цьому згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

Під час розгляду справи судом представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с.85-86).

Задовольняючи позов у частині визнання договору дарування будинку недійсним, суд першої інстанції залишив поза увагою зміст ст. 261 чинного ЦК України, правова конструкція якої полягає в тому, що початок перебігу позовної давності законодавець пов'язує не тільки з днем, коли особа дізналася (довідалася) про порушення свого права, а й з днем, коли вона повинна була (могла) про це дізнатися та помилково виходив з того, що перебіг строку позовної давності розпочався для позивача у 2016 році, з часу виникнення конфлікту між нею і зятем, помилково обґрунтував свої висновки щодо дотримання строку позовної давності , пов'язавши їх з часом виникнення конфлікту у сім»ї, а не часом, коли позивач мала реальну можливість дізнатися про укладений договір дарування. Зазначені висновки суду першої інстанції, посилання на показання свідків та квитанцію про оплату телекомунікаційних послуг, як на докази дотримання строку позовної давності, спростовуються таким.

Позивач протягом трьох років після укладення її колишнім чоловіком ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_3 договору дарування на спірний будинок принаймні повинна була і мала реальну можливість дізнатися про порушення свого права вказаними діями. З часу побудови цього будинку, у тому числі і після його реконструкції, вона постійно проживала у ньому, донька ОСОБА_3 вселилась у нього саме після отримання його в порядку дарування, також не приховувала від неї документи та інформацію стосовно вказаного майна і, крім того, в неї не було жодних об'єктивних перешкод в отриманні необхідної інформації від державних органів, які є її носіями, зокрема, Державної нотаріальної контори, Волинського обласного бюро технічної інвентаризації, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Однак протягом строку позовної давності ОСОБА_1 не скористалася наданим їй законом правом на пред'явлення позову, подавши позовну заяву лише 24 січня 2017 року ( а. с. 2), тобто після спливу вказаного строку (через 6 років після порушення її права), і не надала суду доказів про поважність причин його пропуску, її доводи зводились до того, що строк позовної давності не пропущений.

Значення позовної давності полягає у стабілізації й упорядкуванні цивільно-правових відносин, полегшенні роботи юрисдикційних органів. Позовна давність надає потерпілій особі чітко визначений, але цілком достатній строк для захисту свого права. Цей строк покликаний сприяти усуненню невизначеності у відносинах учасників цивільно-правового обороту, оскільки за відсутності позовної давності потерпіла особа могла б скільки завгодно утримувати боржника під загрозою застосування заходів державно-примусового впливу, не вдаючись при цьому до реалізації свого інтересу.

Таким чином, встановлення позовної давності не тільки спонукає особу, права чи охоронювані інтереси якої порушено, до звернення до суду, а й служить інтересам іншої сторони, встановлюючи часові межі такого звернення, сприяє стабільності правопорядку в цілому.

За таких обставин незастосування судом позовної давності чи поновлення цього строку у даній справі було б порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права на справедливий суд в контексті вирішення спору на підставі чинних положень національного законодавства (прав та обов'язків сторін цивільного характеру) і порушувало б принцип правової визначеності.

Зважаючи на викладене, у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування житлового будинку слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим колегія суддів вважає такими, що не мають правового значення для визначення перебігу строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом доводи апеляційної скарги про звернення позивача у 1992 році з позовом про поділ майна подружжя та залишення цього позову без розгляду, оскільки ця обставина могла бути врахована у разі звернення до суду з такими ж самими вимогами. Залишення позову про поділ подружнього майна, так як і здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно після розірвання шлюбу не змінює правового статусу нерухомого майна, набутого у шлюбі.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення суду неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, це рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

При поданні апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 1408 грн., який у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги підлягає стягненню в її користь з позивача ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1408 (тисячу чотириста вісім) гривень судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: