Справа № 369/3969/17
Провадження № 2/369/2361/17
РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Усатова Д.Д.,

при секретарі Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошнського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що він ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 21 грудня 2007 року про що, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис № 2751.

У шлюбі у народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На протязі тривалого часу до офіційної реєстрації шлюбу, а саме починаючи з лютого 2005 року, позивач з відповідачкою проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

За весь період спільного проживання позивач з відповідачкою постійно працювали, всі отримані ними доходи вони за взаємної згодою акумулювали і витрачали тільки на потреби їх сім'ї.

За час спільного проживання до укладення шлюбу сторони за спільні кошти придбали земельну ділянку загальною площею 0,149 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий № НОМЕР_2) та збудували на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м.,житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами.

02.08.2013 року між позивачем і відповідачем був укладений шлюбний договір, згідно з яким земельна ділянка загальною площею 0,149 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий № НОМЕР_2) та збудований на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м, житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, автомобіль марки ВMW 530і,2003 р. випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_3, є приватною власністю ОСОБА_2, як майно набуте до укладення шлюбу (договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. від 02.08.2013р., реєстраційний № 3080, бланк серії ВТІ № 911100).

Пунктом 5 даного договору, сторони домовились, що рухоме майно, а саме транспортний засіб БМВ 530і, 2003 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер: НОМЕР_3, який придбано ОСОБА_2 за власні грошові кошти 29 листопада 2012р., належать їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, виданого ВРЕВ № 1УДАІ ГУМВС України в м. Києві 29 листопада 2012р., вважається її особистою приватною власністю та розпорядженням цим майном здійснюватиметься ОСОБА_2 на її власний розсуд.

11 листопада 2014 року відповідачка звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою про розірвання шлюбу.

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 03.02.2015 р. розірвав шлюб.

Таким чином, проживаючи з лютого 2005 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу, сторони за спільні кошти купили земельну ділянку загальною площею 0,149 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий № НОМЕР_2) та збудували на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м.,житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами; автомобіль марки БМВ 258і (Е39), 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. А вже в офіційному шлюбі було придбано: автомобіль марки БМВ 530І, 2003 року випуску , реєстраційний номер: НОМЕР_3; меблі та сантехніку; виконувались оздоблювальні роботи всередині дому.

Позивач вважає, що шлюбний договір не відповідає вимогам п. 5 ст. 93 СК України.

Тому позивач просив визнати шлюбний договір від 02.08.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що завірила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна А.О - недійсним.

В судовому засіданні позивач позовні вивоги підтримав та просив позов задоволити.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала. Подала до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення осіб які брали участь у розгляді справи та покази свідків, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 21 грудня 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, актовий запис № 2751.

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

02.08.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. було посвідченого шлюбний договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно з яким земельна ділянка загальною площею 0,1497 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий № НОМЕР_2) та житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м, житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є особистою приватною власністю ОСОБА_2.

Пунктом 5 даного шлюбного договору сторони домовились, що рухоме майно, а саме транспортний засіб автомобіль марки ВMW 530і,2003 р. випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_3, який придбано ОСОБА_2 за власні грошові кошти 29 листопада 2012 р. належить їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, виданого ВРЕР № 1 УДАІ ГУМВС України в м. Києві. вважається її особистою приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься ОСОБА_2 на її власний розсуд.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2015 р. шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, відповідно до пункту 1 вищезгаданого шлюбного договору укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, сторони погодили що нерухоме та рухоме майно, яке підлягає реєстрації, і особисті майнові права, які належали кожній зі сторін на правах особистої приватної власності до укладення шлюбу, належатимуть цій стороні в майбутньому на правах особистої приватної власності, незалежно від тривалості спільного користування і спільних вкладень (поліпшень).

Пунктом 6 шлюбного договору сторони визначили що все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, яке буде придбане та/або набуте Чоловіком абу дружиною після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім'я воно було придбане або набуте

Згідно п. 9 шлюбного договору, сторони зазначили що у момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміють природу цього договору, свої права та обов'язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними, договір укладається ними відповідно до справжньої волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, договір укладається на вигідних для них умовах і не є результатом тяжких для них обставин. Сторони володіють українською мовою, що дає їм можливість зрозуміти текст цього правочину та всі без винятку його умови.

Згідно пункту 14 договору про зміст прав та обов'язків за цим договором, про правові наслідки укладеного ними правочину у тому числі, але не обмежуючись статями 215-236, 319 Цивільного кодексу України, статтями 9, 57-74, 92-103 Сімейного кодексу України учасникам правочину, нотаріусом роз'яснено.

Верховний суд України, відповідно до правової позиції викладеної у Постанові Верховного суду України у справі № 6-230 цс14 від 28 січня 2015 року, зазначив що поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (статті 57, 60, 61, 62 СК України) закон у статтях 7, 8, 9, 64, 74, 93-97 СК України передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права.

26.10.2017 року представником відповідача подано суду заяву про застосування строків позовної давності, у якій на підставі вимог ст. ст. 257, 261, 267 ЦК України просила суд застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 позовну давність.

Згідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності за приписами ч. 1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого прав або про особу яка її порушила.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, передбачений законодавством України, а саме судом встановлено, що шлюбний договір,який позивач просить визнати недійсним укладений між ним та відповідачем 02.08.2013 року. Отже, дня укладання вказаного договору, позивач дізнався про порушення своїх прав, проте позовна заява про визнання шлюбного договору недійсним подана позивачем 13.04.2017 року, тобто після спливу загальної позовної давності у три роки.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність застосування до заявлених позивачем позовних вимоги строк позовної давності.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити з підстав пропуску строків позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, при цьому судом не встановлено поважності причин пропуску зазначеного строку стороною позивача.

Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 57, 60, 61, 74, 93 СК України, ст.ст. 6, 15, 16, 31, 203, 215, 216, 230, 231, 627 ЦК України, та керуючись ст.ст. 4, 15, 60, 61, 154, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя Д.Д.Усатов