Справа № 363/2216/16-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/1332/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 6 25.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом та просили визнати недійсним рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради Вишгородського району Київської області № 39 від 31 березня 1999 року в частині передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,157 га, на якій розташований будинок № 38 по вул. Кірова, (нова назва ОСОБА_6) в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_2 ОСОБА_5 сільською радою народних депутатів 16 липня 1999 року, серія IV КВ № 031699 в частині посвідчення права власності на земельну ділянку площею 0,090 га для будівництва та обслуговування житлових будівель та споруд, що розташована за вищезазначеною адресою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 березня 1999 року виконавчий комітет ОСОБА_5 сільської ради прийняв рішення № 39 про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,157 га, на якій розташований будинок № 38 по вул. Кірова, (нова назва ОСОБА_6) в с. Нові Петрівці Вишгородського району. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є сестрами ОСОБА_2. Сторони є співвласниками ? частини будинку за вищезазначеною адресою з відповідними частками надвірних будівель, тобто по 1/6 кожна. Зазначене майно сторони отримали в порядку спадкування після смерті батька у 2001 році. Відповідач ОСОБА_2 одноосібно отримала право власності на земельну ділянку, що перебуває у спільній власності сторін. 02 березня 1998 року помер батько сторін, після чого 21 грудня 2001 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право на спадщину.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 листопада 2016 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсними рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів Вишгородського району Київської області № 39 від 31 березня 1999 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,090 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій розташований житловий будинок № 38 по вул. Князя Святослава в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області та державний акт про право приватної власності на землю серії ІV № 031699, виданий 16 липня 1999 року на імя ОСОБА_2 в частині посвідчення права власності на земельну ділянку площею 0,090 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою Київська область Вишгородський район с. Нові Петрівці вул. Князя Святослава, 38. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що право власності на земельну ділянку під будинком оформлено нею правомірно до отримання позивачами свідоцтва про право на спадщину. Позивачі обрали невірний спосіб захисту порушеного права. Суд безпідставно не застосував строк позовної давності та відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів. Позивачі знали про невідповідність розміру належної їм частки земельної ділянки розміру частки у будинку ще у 2001 році, коли отримали спадщину.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 16 липня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів Вишгородського району Київської області № 39 від 31 березня 1999 року ОСОБА_2 отримала державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,157 га, з яких 0,090 га для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд та 0,067 га для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка розташована по вул. Кірова, 38 у с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 грудня 2001 року спадкоємцями зазначеного в заповіті майна ОСОБА_7, померлого 02 березня 1998 року, є в рівних частках кожний: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з ? частини житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться вул. Кірова, 38 в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, що належала померлому ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 22 листопада 2001 року, виданого згідно рішення ОСОБА_5 сільської ради від 26 вересня 2001 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним рішення ради та державного акту є обґрунтованими в частині, що стосується земельної ділянки площею 0,090 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, що діяла на момент смерті спадкодавця) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За змістом ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі та відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцями за заповітом після смерті батька ОСОБА_7, який помер 02 березня 1998 року. ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 успадкували в рівних частках ? частину житлового будинку, що знаходиться по вул. Кірова, 38 в с. Нові Петрівці Вишгородського району. Факт прийняття спадщини спадкоємцями не заперечується. Таким чином, спадщина у виді ? частини житлового будинку визнається належною спадкоємцям з моменту відкриття спадщини.

Згідно вимог ст. 30 ЗК України 1990 року (який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7З.) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Таким чином, при переході права на успадковану частину житлового будинку до спадкоємців перейшло право користування земельною ділянкою, на якій він розташований.

Однак, відповідач ОСОБА_2 оформила право власності на всю земельну ділянку, на якій розташована ? частина спадкового майна, чим порушила права інших співвласників на ту частину земельної ділянки, яка відповідає їх частці в будинку.

Враховуючи зазначене, доводи апелянта щодо отримання нею у власність земельної ділянки ще до отримання позивачами свідоцтва про право власності на частину житлового будинку не можуть бути прийняті до уваги.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 також зазначає, що позивачі обрали невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки їм необхідно було б встановлювати право користування чужим майном. Однак, такі заперечення відповідача не заслуговують на увагу, оскільки до позивачів перейшло право користування земельною ділянкою в силу вимог ст. 548 ЦК УРСР 1963 року та ст. 30 ЗК України 1990 року.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 заявила про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Звертаючись до суд з позовом, позивачі зазначають, що вони дізналися про порушення своїх прав лише у 2016 році після отримання позовної заяви ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частини будинку за набувальною давністю. Заявляючи про застосування позовної давності, ОСОБА_2 не довела ту обставину, що позивачам було відомо про порушення їхніх прав значно раніше, ніж зазначають позивачі.

Посилання відповідача на безпідставну відмову у витребуванні доказів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки інформація Державної прикордонної служби України щодо перетинання державного кордону відповідачами у період з 01 січня 1997 року по 01 червня 2016 року не стосується предмета даного спору та не може підтверджувати обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_8