Справа № 524/3934/16-ц
Провадження №2/524/92/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі головуючого судді Нестеренка С.Г., при секретарі Бельченко Н.Л., за участі представника відповідача - позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року до суду звернулося ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором за № 7/AV7-07-08 від 03 липня 2008 року, який було укладено між банком та відповідачем ОСОБА_1, станом на 12 квітня 2016 року, в сумі 18025,71 дол. США та 460928,22 грн. пені, що загалом згідно курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року становить 921856,44 грн., і судові витрати.

Позивач зазначав, що на виконання кредитного договору банк надав відповідачеві ОСОБА_1 кредит у розмірі 21257 дол. США для придбання автомобіля.

У забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, були укладені договір застави транспортного засобу та з відповідачем ОСОБА_3 договір поруки.

02 липня 2015 року строк користування кредитними коштами закінчився, але відповідачі кошти банку у повернення кредиту не сплатили ( а.с. а.с. 1-2 ).

У листопаді 2016 року до суду звернувся відповідач ОСОБА_1 із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в якому просив розірвати кредитний договір внаслідок порушення банком умов кредитного договору, зокрема безпідставного збільшення процентної ставки кредиту без повідомлення боржника та поручителя ( а.с. а.с. 88-91 ).

У судовому засіданні 21 вересня 2017 року представник позивача - відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - ОСОБА_4 позов банку підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві. Відмовилася від необхідності збільшення позовних вимог, враховуючи, що предметом позову є стягнення заборгованості, обчисленої станом на 12 квітня 2016 року. Крім того, пояснила, що згідно розрахунків розмір пені у звязку з простроченням сплати кредиту та процентів за користування кредитом становить більше 1 млн.200 тис. грн., але банк просить стягнути пеню у значно меншому розмірі, який би відповідав розміру основної заборгованості за кредитом. Пеня була обчислена в межах однорічного строку позовної давності. Із зустрічним позовом не погодилася, вважаючи його безпідставним. У подальшому розгляд справи просила продовжити за відсутності представника банку ( а.с. 222 ).

Відповідач позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 21 вересня 2017 року із позовом банку не погодився, власний позов підтримав та просив задовольнити зустрічний позов, посилаючись на підстави, викладені у цьому позові. Не заперечував, що кредитні кошти надавалися, з умовами договорів був ознайомлений, певний час сплачував кошти у повернення кредиту, який було надано для придбання легкового автомобіля. Також, підтвердив, що ним до зустрічної позовної заяви була додана квитанція про здійснення обміну валюти в день видачі кредиту.

Представник відповідача позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 з позовом банку не погодився, підтримав зустрічний позов, який просив задовольнити, одночасно заперечуючи факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1, безпідставності збільшення процентної ставки, значним розміром сплати коштів у повернення кредиту, з проханням застосувати ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру пені.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не прибула, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, просила розглянути справу за її відсутності, з позовом банку не погодилася, зустрічний позов підтримала, про що подала письмові заяви та заперечення на позов банку ( а. с. а. с. 98-101, 219 ).

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, висновки експерта, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

03 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - позивач, банк), та відповідачем ОСОБА_1 (надалі - відповідач 1, позичальник) було укладено кредитний договір №7/AV7-07-08 (надалі - кредитний договір), на виконання якого банк надав позичальнику кредит в сумі 21 257,00 доларів США (двадцять одна тисяча двісті пятдесят сім доларів США) зі строком повернення до 02 липня 2015 року зі сплатою процентів за користування кредитом за процентними ставками, встановленими п. 4.1. кредитного договору.

Пунктом 2.3. кредитного договору визначено цільове використання кредитних коштів - придбання автомобіля.

Відповідно до п. 3.3 Кредитного договору відповідач 1 зобовязався здійснювати щомісячні ануїтетні платежі по погашенню заборгованості по кредиту згідно графіку погашення заборгованості.Умовами кредитного договору встановлено розмір ануїтет них щомісячних платежів,що мають бути сплачені позичальником. Так, протягом першого року користування кредитом розмір щомісячного ануїтетного платежу становить 421,00 грн., другого - 414,00 грн.,

третього - 412, 00 грн., четвертого - 411,00 грн., пятого - 408,00 грн., шостого - 404,00 грн., сьомого - 397,00 грн. (п.3.3. кредитного договору).

У п. 4.1. кредитного договору було визначено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами упродовж першого року кредитування в розмірі 15,6%, 2-го року 15%, 3-го 14,905, 4-го 14,70%, 5-го 14,3%, 6-го 13,3%, 7-го 10,3% річних.

Сторони кредитного договору домовилися, як це постає з п.п. 4.7, 4.8. кредитного договору, що у випадку непогашення, несвоєчасного погашення або погашення не в повному обсязі трьох поспіль щомісячних ануїтет них платежів та/або процентів або ж у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобовязань, зокрема передбачених у п.5.2 кредитного договору ( позичальник не уклав зі страховиком договір страхування предмету застави на наступний рік кредитування або позичальник уклав договір страхування предмету застави на не погоджених банком умовах) за користування кредитним ресурсами встановлюється процентна ставка у розмірі 17,6 процентів річних. При цьому, сторонами цього договору було оговорено, що для застосування нової підвищеної процентної ставки та нового розміру щомісячного ануїтетного платежу не вимагається укладення будь-яких інших додаткових документів.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком за кредитним договором, між банком та відповідачем 1 було укладено 03 липня 2008 року договір застави автомобіля за № 2/AV7-Z, за яким цей відповідач як заставодавець передав банку ( заставодержателю ) у заставу автомобіль марки FIAT, модель DOBLO, р.н. НОМЕР_1 з узгодженою вартістю предмета застави в 106283 грн. Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком за кредитним договором, між банком та відповідачем ОСОБА_3 ( відповідачем 2 ) було укладено 03 липня 2008 року договір поруки за № 7/AV7-Р, згідно якого поручитель зобов'язувався перед позивачем відповідати за виконання позичальником зобов'язань, що виникли з кредитного договору в повному обсязі. При цьому, підписанням договору поруки, поручитель свідчила про те, що ознайомлена з цим договором, а також у тому числі із кредитним договором та його умовами ( п. 1.3. договору поруки ).

У вказаних договорах їх сторонами були визначені всі істотні умови, зокрема: предмети договорів, строки дії договорів, права, обовязки та відповідальність сторін, про що сторони, і зокрема відповідачі були ознайомлені у повному обсязі. До того ж, відповідач 1 також був додатково проінформований про умови кредитування, про що свідчить його підпис у письмово оформленій інформації про умови кредитування ( а.с. 136 ).

Ці договори не були розірвані сторонами за їх угодами, а також не визнавалися у судовому порядку недійсними та/або неукладеними у повному обсязі чи у певній частині.

При цьому, не заслуговують уваги твердження представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 з посиланням на висновки експерта Полтавського бюро судово-економічної експертизи та аудиту ОСОБА_5 щодо того, що між банком та відповідачем 1 укладався не кредитний договір, а договір позички, бо було відкрито позичковий рахунок № 8101, так як відповідно до зазначеного у п. 2.2. кредитного договору було передбачено відкриття цього рахунку, і за характером та обсягом предмету кредитного договору в дійсності між банком та відповідачем 1 було укладено саме кредитний договір, що також підтверджується і визначенням термінів у п.1 кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_1 виконував умови кредитного договору фактично до початку липня 2009 року шляхом сплати коштів у повернення кредиту та процентів у визначених розмірах та згідно графіку. Однак, позичальник всупереч вимогам п. 5.2. кредитного договору перестав з 2-го року кредитування укладати договори страхування предмету застави, внаслідок чого банк з 03 липня 2009 року відповідно п. 4.8. кредитного договору збільшив на умовах передбачених кредитним договором розмір процентної ставки за користуванням кредитом до 17,6% річних з визначенням відповідних розмірів щомісячних платежів по кредиту. Відповідачі фактично не заперечували щодо збільшення процентної ставки та розмірів щомісячних платежів, підтвердженням чого є продовження сплати відповідачем 1 щомісячних платежів у погашення кредиту за новими розмірами до 10 січня 2014 року включно, а процентів за користування кредитом за ставкою в 17,6% річних до 04 листопада 2014 року включно, що постає з наданих банком розрахунку заборгованості, виписок з особового рахунку, та що не заперечувалося відповідачем 1 і його представником у судовому засіданні. Тому, доводи відповідачів та представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо безпідставного безписьмового повідомлення про збільшення процентної ставки є надуманими.

Згідно розрахунків банку станом на 12 квітня 2016 року заборгованість позичальника за кредитним договором становить, зокрема: - заборгованість по кредиту у розмірі 14124,36 дол. США; - заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3901,35 дол. США, а розмір пені за прострочення сплати коштів у повернення кредиту та процентів за користування кредитом обчислено на суму 1млн.261 тис.689,47 грн.

Вказана сума заборгованості станом на день розгляду справи відповідачами банку не сплачена.

Згідно ст.ст. 1049, 1050 Цивільного Кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, встановленому договором.

Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 525 цього Кодексу встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами ст. 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,

інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 536 цього Кодексу, за користування чужими коштами, боржник зобов'язується виплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов'язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Згідно до ч.2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Суд, на підставі встановлених обставин, приходить до висновку, що позов банку підлягає частковому задоволенню. Необхідно стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором за № 7/AV7-07-08 від 03 липня 2008 року станом на 12 квітня 2016 року, а саме: - заборгованість по кредиту у розмірі 14124,36 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року 361159,89 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3901,35 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року 99757,52грн.; - пеню за прострочення сплати коштів у повернення кредиту та процентів за користування кредитом на суму 460929,22 грн., і кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 13827,68 грн. Крім того, банку необхідно відмовити у задоволенні позову до відповідача 2 у повному обсязі.

Суд обчислив розмір такої заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача 1, в еквіваленті із застосуванням курсу НБУ гривні до дол. США станом на 12 квітня 2016 року як 1дол.США до 25,57 грн. у числовому показнику: цілого числа та сотих включно, а не як банк, який взяв за основу обчислення такого курсу станом на 12 квітня 2016 року як 25,5706 грн. за 1 дол. США., тобто застосував показники до десятитисячного значення у відношенні до цілого числа включно, що як загальновідомо у бухгалтерському обліку та звітності не застосовується

Одночасно, суд, визначаючи розміри видів боргу, які підлягають стягненню з відповідача 1 на користь банку, виходив з меж позовних вимог, які були заявлені банком, а також, що банк в особі його представника відмовився від уточнення позовних вимог щодо стягнення боргу в розмірах, обчислених станом на день розгляду справи. При цьому, розрахунки сум видів боргу та пені, які були заявлені банком до стягнення та які підлягають стягненню, за висновком суду обчислені банком вірно.

Крім того, суд при обчисленні таких розмірів стягнен, врахував і висновки судової економічної експертизи за № 3 від 14 червня 2017 року, проведеної Полтавським бюро судово-економічної експертизи та аудиту, зокрема, що з врахуванням 15,6% та 17,6% річних ( 03 липня 2009 року ) за користування кредитними коштами борг позичальника перед банком по кредиту станом на 12 квітня 2016 року становить 14124,36 дол. США, тобто у розмірі який і було обчислено та заявлено банком. У той же самий час за висновками цієї експертизи борг по процентам за користування кредитом на вказану дату було обчислено у розмірі 3611,44 дол. США ( а.с. 172 ), однак у дослідницькій частині експертизи не було наведено обґрунтування різниці в обчисленні боргу по процентам в розмірі 3611,44 дол. США у порівнянні з розміром нарахованого банком - 3901,36 дол. США, що також у судовому засіданні експерт ОСОБА_5 не зумів пояснити.

Згідно висновків додаткової судової економічної експертизи за № 22 від 31 жовтня 2017 року, проведеної Полтавським бюро судово-економічної експертизи та аудиту, розмір пені за прострочення сплати кредиту та процентів за користування кредитом визначено на загальну суму 785753,23 грн ( а.с. 208 ). Вказані висновки експертиз підтвердив у судовому засіданні експерт ОСОБА_5, котрий також пояснив, що розмір пені в 785753,23 грн. було обчислено із застосуванням показників вихідних даних від процентної ставки в 15,6% річних з поетапним зниженням процентної ставки з 2-го року до 7-го року кредитування до 10,3% річних, а розмір пені за прострочення виконання зобовязань з врахуванням річних 15,6% річних з їх збільшенням до 17,6% річних обчислена не була, але за останніх даних розмір такої пені був би більший у порівнянні з 785753,23 грн. Натомість, на підставі висновків експертиз та висновків експерта ОСОБА_5, які були надані в судовому засіданні, з врахуванням характеру та обсягу фінансових документів, які досліджувалися експертом, суд не має сумнівів щодо достовірності здійснених банком обчислень кредитної заборгованості.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Щодо доводів та прохання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України при обчисленні розміру пені як неустойки, то суд звертає увагу сторін у справі на те, що розмір пені яка підлягає стягненню з відповідача 1 на користь банку була заявлена у розмірі 460929,22 грн., що є значно меншим розміром у порівнянні з фактично обчисленим розміром пені банком 1млн.261тис.689,47 грн., котра була обчислена в межах однорічного строку позовної давності та у національній валюті України. До того ж, розмір пені 460929,22 грн., який підлягає стягненню, не перевищує значно та у великих розмірах загальну суму боргу який підлягає стягненню 460917,41 грн. Крім того, відповідачі та представник відповідача 1 не подали належні і допустимі докази щодо наявності інших обставин, які мають істотне значення при обчисленні розміру неустойки, як підстав щодо зменшення розмірів пені.

Не задовольняючи позовні вимоги стосовно поручителя, суд виходив з наступних обставин.

Так, згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Умовами вищезгаданого кредитного договору, укладеного між сторонами та графіком погашення кредиту передбачено, що чергові платежі і погашення відсотків позичальник повинен здійснювати щомісяця, а отже, виходячи з положень ст. 261 ЦК України, з моменту несплати кожного наступного щомісячного платежу розпочинається перебіг позовної давності для предявлення вимог про стягнення такого платежу до боржника, та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

Позивач звернувся з позовною заявою до суду 27 травня 2016 року. Як зазначалося відповідач 1 сплачував кошти у повернення кредиту до 10 січня 2014 року включно, а процентів за користування кредитом до 04 листопада 2014 року включно. Зобовязання по поверненню кредиту (платежів), прострочення у сплаті яких розпочалося з 11 січня 2014 року фактично включені до складу позовних вимог. Крім того, строк сплати коштів у повернення кредиту було встановлено за умовами кредитного договору до 02 липня 2015 року. Отже, беручи до уваги не тільки дати виникнення простроченої заборгованості по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, а і строк повернення кредиту визначеного у кредитному договорі 02 липня 2015 року, строк вимоги до поручителя в останньому випадку закінчувався 02 січня 2016 року. Звідси, позовні вимоги про стягнення боргу з поручителя подані банком без врахування меж шестимісячного строку чинності поруки встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, враховуючи ту обставину, що кредитним договором чи договором поруки не були встановлені інші конкретно визначені строки дії поруки. Банк не надав належні і допустимі докази на спростування встановлених обставин та підтвердження позовних вимог стосовно поручителя.

Крім того, з наведених обставин, які не були спростовані відповідачами, зокрема відповідачем 1 та його представником, зустрічний позов відповідача 1 є повністю необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що банком при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 13827,86 грн. Оскільки позов банку підлягає частковому задоволенню, зокрема стягненню з відповідача підлягає борг на суму в національній валюті України 921845,63 грн. ( 361159,89грн.+ 99757,52грн. +460928,22грн.), то 1,5% від вказаної суми як судовий збір становитиме 13827,68 грн., що і підлягає стягненню з відповідача 1 на користь банку у часткове повернення сплаченого судового збору, де різниця в 0,18 грн. не є суттєвою.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 536, 551, 553-559, 625,626, 1046-1052 ЦК України, ст.ст. 14, 57-59, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

Позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором за № 7/AV7-07-08 від 03 липня 2008 року станом на 12 квітня 2016 року, а саме: - заборгованість по кредиту у розмірі 14124,36 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року 361159,89 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3901,35 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року 99757,52грн.; - пеню за прострочення сплати коштів у повернення кредиту та процентів за користування кредитом на суму 460929,22 грн., і кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 13827,68 грн.

Відмовити ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання кредитного договору.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука упродовж десяти діб з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Повне рішення виготовлено 15 грудня 2017 року.

Суддя: