У х в а л а

іменем україни

17 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 20 квітня 2010 року старшим слідчим слідчого відділу Державної податкової адміністрації у Київській області Терещуком Д.Д. проведено обшук в житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1, під час якого з особистих речей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було вилучено речі та грошові кошти.

Частина зазначених коштів, а саме: 171 544 доларів США,

61 235 євро та 1 567 722 грн належали йому.

З огляду на те, що працівники слідчого органу в добровільному порядку не повертали належні йому грошові кошти, він був вимушений звернутися до суду.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2013 року та додатковим рішенням цього ж суду від 21 листопада 2013 року витребувано у Головного управління Міндоходів у Київській області, що є правонаступником Державної податкової адміністрації в Київській області, грошові кошти в розмірі 1 567 722 грн на його користь.

Зазначав, що тривалий час рішення апеляційного суду не виконувалось. Зі змісту листа Головного управління Державнрої фіскальної слцжби у Київській області від 10 лютого 2015 року вбачається, що платіжне доручення № 551 на виплату йому грошових коштів на суму 1 567 722 грн було передано до Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області лише 03 листопада 2014 року.

Посилаючись на те, що з 20 квітня 2010 року по 03 листопада

2014 він був позбавлений можливості володіти, користуватися та розпоряджатися власними грошовими коштами, за вказаний період відбулося зростання загального рівня цін, що призвело до зниження купівельної спроможності грошей, у зв'язку з чим йому завдано майнову шкоду, просив стягнути з відповідача на свою користь 477 072 грн 68 коп. інфляційних втрат.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

30 листопада 2016 року, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача грошових коштів, пов'язаних з знеціненням неправомірно вилучених коштів, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження звернення до виконання рішення суду на підставі якого стягнуто грошові кошті, що є його процесуальним обов'язком у відповідності до приписів ст. 60 ЦПК України.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено й те, що витрати, пов'язані з знеціненням неправомірно вилучених коштів не можуть вважатись збитками у розумінні ст. ст. 386, 1173 ЦК України, тоді як стягнення інфляційних втрат здійснюється на підставі ст. 625 ЦК України, вимоги за якою позивач не заявляв.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 листопада

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська