Справа № 653/2169/16-ц
Провадження № 2/653/109/17
РІШЕННЯ

іменем України

"13" грудня 2017 р.

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Шарко Н.А.,

секретаря Карпенко І.Д.,

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третьої особи державного нотаріуса ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, його розірвання, та скасування державної реєстрації,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням змінених позовних вимог просив встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у період з жовтня 2014р. по 14 грудня 2015р.; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири №14, розташованої за адресою: Херсонська область, Генічеський район, смт. Новоолексіївка, вул. 30 років Жовтня, 48, а саме п.2.2 договору купівлі-продажу від 11 листопада 2015р. недійсним; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку в квартирі №14, розташованої у смт. Новоолексіївка, Генічеського району Херсонської області; договір купівлі-продажу квартири №14, розташованої за адресою: Херсонська область Генічеський район, смт. Новоолексіївка, вул. 30 років Жовтня,48, укладений 11 листопада 2015р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в частині ? квартири, яка належить ОСОБА_3 розірвати; та скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з травня 2014р. був власником квартири АДРЕСА_1. У жовтні 2014р. він почав спільно проживати однією сім'єю з ОСОБА_3 Оскільки на той час постало питання про можливість його участі в АТО, він вирішив переписати квартиру на ОСОБА_3 З цією метою, у листопаді 2015р. вони прибули до нотаріуса, де уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу даної квартири. Зазначає, що оскільки вони жили однією сім'єю, то жодних коштів від продажу квартири він не отримував. Проте, у грудні 2015р. ОСОБА_3 покинула його, та повернулась до колишнього чоловіка. 16 грудня 2015р. ОСОБА_3 надала йому письмову розписку, що вона не заперечує проти того, щоб він там жив та зазначила, що квартира придбана спільно. Зазначає, що оскільки він жодних грошових коштів від ОСОБА_3 не отримував, тому п.2.2 спірного договору є недійсним, а оскільки несплата ОСОБА_3 вартості ? частки квартири є невиконанням зобовязанням покупця сплатити кошти за придбане житло, тому це є підставою для розірвання договору купівлі-продажу. Крім того, зазначені обставини є підставою для поновлення запису у Реєстрі права власності про те, що власником квартири є саме позивач, що й стало підставою звернення до суду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що дійсно проживав однією сім'єю з відповідачем та планував укласти з нею шлюб. Боявся, що батьки зможуть вигнати її з квартири, а тому вирішив переписати квартиру №14 на відповідача, щоб вона там була хазяйкою. Наміру продавати квартиру не мав, оскільки з великими труднощами її придбав.

Представник позивача у судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримала. Зазначила, що факт встановлення спільного проживання однією сім'єю потрібен для того, щоб довести безоплатність спірного договору купівлі-продажу, та відсутність наміру відчужувати квартиру. Оскільки, ОСОБА_1 жодних коштів від відповідача не отримував, то це є підставою для визнання спірного договору часткового недійсним, як такий що вчинений під впливом помилки, а в частині цей договір підлягає розірванню.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. Зазначив, що позивач не навів жодних законодавчих підстав для визнання спірного договору недійсним, та необхідності його розірвання. Крім того, зазначив, що встановлення факту проживання однією ж сім'єю взагалі не має жодного значення, для вирішення тих правовідносин, які склались між сторонами. Просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила. Зазначила, що дійсно зустрічалась з позивачем досить тривалий час. Коли у нього виникло скрутне матеріальне становище, то вона запропонувала придбати у нього квартиру, на що той погодився. Прибувши до нотаріуса розрахувалась за придбану квартиру, та підписали договір купівлі-продажу. У подальшому вирішила припинити стосунки з позивачем, однак дозволила проживати у спірній квартирі. Просила у задоволенні позову відмовити.

Третя особа державний нотаріус ОСОБА_5 суду пояснила, що усі обставини укладення спірного договору не памятає. Однак, достеменно знає, що розяснила сторонам усі умови угоди та її наслідки. Сторони добровільно підписали договір-купівлі продажу, після чого вона зареєструвала його Реєстрі, та сторони пішли по своїм справам.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2014р. ОСОБА_1 на підставі нотаріально-посвідченого договором купівлі-продажу, укладеного зі ОСОБА_6 придбав у останньої квартиру №14, яка розташована по вул. 30 років Жовтня (ОСОБА_7) у смт. Новоолексіївці Генічеського району Херсонської області.

З пояснень сторін по справі, та допитаних у судовому засіданні свідків встановлено, що з осені 2014р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали зустрічались, та проводили час разом, у тому числі у квартирі ОСОБА_1

Також у судовому засіданні встановлено, що у восени 2015р. у позивача виникло бажання переписати квартиру на відповідача, оскільки останній боявся, що у разі якщо його заберуть до АТО, мати позивача може вигнати її квартири. З цією метою, він поїхав до державного нотаріуса ОСОБА_5, де проконсультувавшись про можливі варіанти відчуження квартири, вирішив укласти із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу.

11 листопада 2015р. сторони по справі поїхали до державного нотаріуса ОСОБА_5, де остання пересвідчившись, що сторони діють вільно, не перебувають у шлюбі, та що грошові кошти не є спільною сумісною власністю уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. Вказаний договір у подальшому був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 листопада 2015р.

Після того, як було укладено договір, сторони прозустрічались ще близько місяця, та 16 грудня 2015р. ОСОБА_3 повернулась до своєї сім'ї, при цьому остання надала письмову розписку, якою дозволила ОСОБА_1 проживати у спірній квартирі.

На даний час, позивач вважає, що укладення договору купівлі-продажу спірної квартири відбулось під впливом помилки, оскільки наміру відчужувати квартиру він не мав, крім того жодних грошових коштів він від відповідача не отримував, що свідчить про недійсність спірного договору, та необхідність його розірвання.

Надаючи праву оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Частина 1 ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Договір купівлі-продажу є двостороннім договором за умовами якого в силу положень ст. 655 Цивільного кодексу України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно вимог ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу жилого будинку, земельної ділянки або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Позовні вимоги заявлені з підстав ст. 229 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При цьому, згідно коментарю до Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009р. за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 19 постанови), помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами: це можуть бути дії третіх осіб, іншої сторони правочину, неосвіченість або власна необачність сторони, яка вчинила правочин під впливом помилки. Причина помилки правового значення не мають. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, Цивільний кодекс розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків стороні, таких властивостей та якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 Цивільного кодексу України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування факту помилки позивач зазначив, що він не отримував грошей і крім того, у нього було відсуне волевиявлення на відчуження зазначеної квартири.

Однак, вказані доводи спростовуються поясненнями самого позивача, який у судовому засіданні зазначив, що мав намір переписати квартиру на відповідача, у звязку з чим навіть особисто їздив до нотаріуса, де остання йому повідомила можливі варіанти відчуження (укладення договору купівлі-продажу, або дарування).

Також, у судовому засіданні було встановлено, що з метою реалізації свого волевиявлення щодо відчуження квартири, позивач займався оформленням технічного паспорту на квартиру та отримав експертну оцінку квартири для укладення договору у нотаріуса, що свідчить про те, що позивач усвідомлював значення своїх дій, та бажав настання відповідних наслідків.

Як вбачається із змісту оспорюваного договору купівлі-продажу, у пункті 2.1., 2.2. міститься застереження про те, що вказаний договір купівлі-продажу вчинений за 85479 гривень, які отримані продавцем від покупця повністю до підписання договору.

Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, сторонам роз'яснено нотаріусом. Продавець та покупець стверджували, що однаково розуміють значення й умови цього договору та його правові наслідки, що він не носить характер фіктивного та удаваного правочину та укладається на вигідних для них умовах і не під впливом помилки, обману або насильства, і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин; ними однаково розуміється значення, зміст, умови договору, його правові наслідки для кожної із сторін, права та обов'язки сторін за договором, ними прочитаний, зрозумілий та схвалений. /п. 4.2. договору/. Вказаний договір був підписаний позивачем без будь-яких застережень чи зауважень.

Таким чином позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про недійсність даного правочину.

Посилання ОСОБА_1 на недійсність п. 2.2 Договору купівлі-продажу від 11 листопада 2015р., а саме щодо повного розрахунку за продану квартиру, суд вважає безпідставними, оскільки такі доводи не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним внаслідок помилки, оскільки це може бути підставою для пред'явлення продавцем вимог до покупця щодо оплати придбаного майна або продавець має право відмовитись від договору купівлі-продажу шляхом пред'явлення вимог про розірвання договору.

Крім того, слід зазначити, що якщо позивач вважав, що договір купівлі-продажу вчинено під впливом помилки, то і вимоги повинні були стосуватись визнання недійсним правочину в повному обсязі, а не лише в частині визнання п.2.2 недійсним.

Стороною позивача не надано жодного доказу, на підтвердження відсутності волевиявлення позивача, як продавця, при укладенні договору купівлі-продажу квартири, а існування інших будь-яких домовленостей між сторонами не доводить недійсність договору купівлі-продажу майна.

Як зазначила у судовому засіданні державний нотаріус ОСОБА_5, позивачу було роз'ясненого зміст договору, він консультувався у неї до цього, розумів, що укладається договір купівлі-продажу.

Також, суд не приймає до уваги покази свідків зі сторони позивача, оскільки вони не спростовують висновки суду щодо відсутності у позивача помилки під час укладення оскаржуваного договору. Той факт, що позивач позичав гроші, а потім їх віддав у січні 2016р. не дають суду достатніх підстав для визнання правочину недійсним.

Будь-яких обставин чи доказів, які б свідчили про те, що він діяв в цей період не у відповідності зі своїм внутрішнім волевиявленням, не добровільно та помилявся щодо обставин, викладених у цьому правочині, та що ці обставини мають істотне значення, позивач та його представник не навели та не надали суду.

Що стосується вимоги позивача про розірвання договору купівлі-продажу в частині ? квартири, то такі вимоги не узгоджуються з нормами цивільного законодавства.

За загальним правилом (частина перша ст. 692 Цивільного кодексу України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із ч.2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя ст. 692 Цивільного кодексу України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 Цивільного кодексу України.

Зазначені норми закону дають підстави продавцю розірвати договір купівлі-продажу в разі не проведення оплати в строк, визначений договором.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно із ч. 5 ст. 653 Цивільного кодексу України якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Оцінка порушення договору, як істотного, здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Також критерієм істотного порушення закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Указана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13.

Вирішальне значення для застосування вищезазначених положень закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Доказів неналежного виконання з боку ОСОБА_3 своїх зобовязань за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, а саме в частині оплати її вартості суду надано не було. Посилання на те, що позивач продовжує проживати у спірній квартирі, та оплачує комунальні послуги не може бути підставою для розірвання договору у судовому порядку. Крім того, суд вважає безпідставним і посилання представника позивача на розписку від 16 грудня 2015р., оскільки вона жодним чином не підтверджує ті обставини на які сторона позивача посилається.

За змістом ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки за спірним Договором проведена державна реєстрація права власності на квартиру за покупцем, у суду першої інстанції не має правових підстав розривати договір, припиняти у зв'язку з цим право власності на квартиру покупця та визнавати за позивачем право власності на цю квартиру.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_3, то суд вважає, що такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Зі змісту вказаної норми та аналізу інших положень глави 6 розділу IV ЦПК України встановлення факту, що має юридичне значення, можливе тільки у тому випадку, коли таке встановлення тягне за собою юридичні наслідки.

З аналізу змісту заявлених вимог суд приходить до висновку, що встановлення факту, про яке просить позивач, не має юридичного значення і не тягне за собою бажані нього юридичні наслідки, а тому підстав для задоволення позову і в цій частині немає.

Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у повному обємі.

Керуючись ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд протягом десяти днів після проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_8