АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій - Бандюковій Л.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та особи, що не брала участі у справі ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом компанії «Hagworth Managment Limited» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання угод недійсними, виділення частки в спільному майні та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року компанія «Hagworth Managment Limited» звернулася до суду з уточненим в ході розгляді справи позовом, посилаючись на те, що компанія є кредитором померлого ОСОБА_5 на підставі договору про відступлення прав вимоги (цессії) № 1/01 - 10 від 01 жовтня 2012 року. у зв язку з наявною заборгованістю померлого за кредитними договорами, розмір якої складає 77 482 258,92 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5, якому за життя належало на праві власності нерухоме майно, а саме : 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 56,4 м2; 1/2 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 119,8 м2; комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 231,0 м2; картоплесховище, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 903,9 м2; .

Позивач вважає, що нерухоме майно було незаконно відчужено померлим ОСОБА_5 на користь своєї матері ОСОБА_4, з метою приховання власних активів, на які можна було б звернути стягнення.

26 жовтня 2012 року за заявою сина померлого, ОСОБА_6 про прийняття спадщини після смерті батька, нотаріусом відкрито спадкову справу. В подальшому, ОСОБА_6 разом з матір'ю померлого ОСОБА_4 та колишньою дружиною ОСОБА_2 у визначений законом строк, подали до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини.

На момент смерті ОСОБА_5 проживав у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_4, що належить колишній дружині ОСОБА_2, придбане під час проживання останньої з померлим однією сім'єю, є спільною сумісною власністю подружжя, за рахунок якого можуть бути задоволенні вимоги компанії.

Крім того, ОСОБА_5 за життя на праві власності належала ? частина будівлі готелю, набута у спільну часткову власність за договором купівлі - продажу від 17 лютого 2004 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5.

У зв'язку з тим, що з часу смерті ОСОБА_5, ніхто право на спадщину не оформив, майно належне останньому за життя, що незаконно відчужено останнім, має увійти до спадкової маси, за рахунок якого мають бути задоволенні вимоги кредитора в межах вартості такого майна.

На підставі викладеного, компанія «Hagworth Managment Limited» просила визнати недійсними правочини щодо відчуження на користь ОСОБА_4 нерухомого майна, а саме: 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 56,4 м2; 1/2 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 119,8 м2; комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 231,0 м2; картоплесховище, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 903,9 м2. Виділити в натурі частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4; що належала померлому ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, та частку у будівлі готелю за адресою: АДРЕСА_5. Визнати за компанією Hagworth Managment Limited» право власності на вищевказане нерухоме майно у відповідних частках (том № 2 а.с. а.с. 68 - 73).

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2014 року позов компанії «Hagworth Managment Limited» про визнання угод недійсними, виділення частки в спільному майні та визнання права власності, задоволено частково (т.2 а.с.130-134).

Визнано за компанією «Hagworth Managment Limited» право власності на нерухоме майно:

- 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 56,4 м2;

- 1/2 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 119,8 м2;

-комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 231,0 м2;

-картоплесховище, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 903,9 м2.

- 1/3 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4;

- 1/2 будівлі готелю за адресою: АДРЕСА_5

У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та особа, що не брала участі у справі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (т.2 а.с.144-148, а.с.183-186).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Задовольняючи позов в частині визнання права власності, суд виходив з того, що відчуження спірного майна було здійснено померлим ОСОБА_5 з метою уникнення в майбутньому примусового відчуження майна, а не з метою настання правових наслідків. З урахуванням того, що компанія є кредитором померлого на підставі договору про відступлення прав вимоги та наявною заборгованістю, враховуючи рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2013 року про визнання відумерлою спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5, вказане спірне нерухоме майно має бути включено до складу спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5, оскільки кредитор має право отримати задоволення своїх вимог за рахунок спадкового майна.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що компанія «Hagworth Managment Limited» на підставі договору відступлення прав вимоги є кредитором ОСОБА_5 за кредитним договором № 94.840.06.14 від 30 червня 2006 року, кредитним договором № 20.840.06.21 від 25 вересня 2006 року, за неналежне виконання яких станом на 26 вересня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 74 358 313, 50 грн. (т. № 2 а.с. а.с. 112 - 117).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5

26 жовтня 2012 року, син померлого ОСОБА_6 подав приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Коту Б.А. заяву про прийняття спадщини, у зв'язку із чим було заведено спадкову справу № 29/2012.

В подальшому, 19 квітня 2013 року, ОСОБА_6 подав заяву про відмову від прийняття спадщини. Аналогічні заяви про відмову від прийняття спадщини померлого ОСОБА_5, подали ОСОБА_4 мати померлого та ОСОБА_2 колишня дружина померлого (том № 1 а.с. а.с. 8, 9, 12, 13, 14).

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_5 за життя належало нерухоме майно, а саме: комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 231,0 м2; картоплесховище, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 903,9 м2.

Вищезазначене нерухоме майно на підставі рішення постійного діючого Третейського суду при товарній біржі «УМТБ» № 1/16-06 від 27 лютого 2006 року, було відчужено ОСОБА_5 на користь матері ОСОБА_4

Крім того, ОСОБА_5 за життя належала 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 56,4 м2; 1/2 нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_6 загальною площею 119,8 м2, та 1/2 будівлі готелю за адресою: АДРЕСА_5.

Відповідно до довідки № 452 від 25 жовтня 2010 року, виданою квартальним комітетом № 4 Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_5 на день смерті проживав по АДРЕСА_4, разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_2

З урахуванням вищезазначеної довідки, суд дійшов висновку про належність 1/2 домоволодіння ОСОБА_5, як спільного сумісного майна придбаного за час проживання однією сім'єю ОСОБА_2 із ОСОБА_5, без реєстрації шлюбу (т. 1 а.с. 11, т. 2 а.с. а.с. 121 - 122).

Згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2013 року, спадщина відкрита після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, яка складається з усіх прав та обов язків, що належали померлому на момент відкриття спадщини, за заявою Дніпропетровської міської ради, була визнана відумерлою.

Проте, судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що на підставі рішення постійного діючого Третейського суду при товарній біржі «УМТБ» № 1/16-06 від 27 лютого 2006 року, спірне нерухоме майно перейшло у власність ОСОБА_8, тобто до укладення кредитних договорів між ЗАТ «Агробанк» та ОСОБА_5, які містяться в матеріалах справи (т.2, а.с. 96-101), право вимоги за якими в подальшому на підставі договору відступлення прав вимоги від 01 жовтня 2012 року № 1/01-10, перейшло до позивача (т.2, а.с. 112-115).

Крім того, 09 листопада 1994 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано (т.2 а.с.191). Згідно договору дарування від 08 грудня 2004 року, спірне домоволодіння АДРЕСА_4 передано у власність ОСОБА_2, тобто придбано було останньою у власність вже після розірвання шлюбу.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За правилами ст. 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою, що узгоджується з правовими висновками викладеним у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 29, розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, якщо укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 проживала разом з ОСОБА_5 на момент його смерті, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки судом не було встановлено факту проживання осіб однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки сім ю складають особи, які пов язані спільним побутом, мають взаємні права та обов язки, та спірне домоволодіння було придбано не за спільні кошти, а передано ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 08 грудня 2004 року.

Також, не знайшли свого підтвердження посилання суду на встановлення фіктивного характеру правочинів, щодо відчуження спірного майна на користь ОСОБА_4, як такі, що були здійснені з метою уникнення сплати по кредитним зобов'язанням, та без наміру реальної передачі у власність зазначеного нерухомого майна, оскільки саме позивач має довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання правочинів недійсними у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Суд не звернув уваги та не врахував, що позивач не є стороною спірних правочинів, не був присутньою при укладанні спірних правочинів, належним чином не вирішив питання про те, чи доведено позивачем факт досягнення правового результату їх вчинення, що є процесуальним обов'язком останнього. Вищезазначене має суттєве значення для вирішення справи, тоді як слід враховувати, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Крім того, судом не перевірено право власності ОСОБА_5 на нежитлове приміщення АДРЕСА_6 та не встановлено дійсного власника спірного нежитлового приміщення, що унеможливило залучення ОСОБА_9 до участі у справі, порушило його право на судовий захист та призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає встановленим у справі обставинам. Так само, як не було перевірено факт належності 1/2 частки будівлі готелю, розташованого за адресою: по АДРЕСА_5, набутого ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу будівлі від 17 лютого 2004 року, на момент смерті останнього.

Проаналізувавши вищі встановлені обставини у справі та письмові матеріали, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, в основу рішення суду взяті до уваги докази та факти, які є недоведеними належним чином та мають суперечливий характер, проте суд помилково вважав їх встановленими, а отже висновки суду не відповідають дійсним обставинам у справі, як такі, що зроблені з допущенням неправильного застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що спричинило ухвалення незаконного рішення у справі.

За таких обставин, переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позову компанії «Hagworth Managment Limited» слід відмовити, оскільки він не знайшов своє підтвердження за розглядом справи у суді, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

На підставі ст. 141 ЦПК України з позивача на користь кожного із відповідачів підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі по 1 827 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та особи, що не брала участі у справі ОСОБА_3 - задовольнити

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову компанії «Hagworth Managment Limited» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання угод недійсними, виділення частки в спільному майні та визнання права власності, відмовити.

Стягнути з «Hagworth Managment Limited» на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1827 грн.

Стягнути з «Hagworth Managment Limited» на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1827 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко