У Х В А Л А

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 2 вересня 2015 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а:

Святошинський районний суд м. Києва рішенням від 2 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, позов задовольнив частково, стягнув з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Єврокапітал» заборгованість за кредитом в розмірі 28 тис. 28 грн 58 коп., заборгованість за відсотками в розмірі 17 тис. 613 грн 83 коп., заборгованість по щомісячній платі в розмірі 2 тис. 499 грн 39 коп., у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив, вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 2 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, залишено без змін.

У квітні 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 2 вересня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме, статей 260, 261 ЦК України та частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа 6-20цс14), 6 квітня 2016 року (справа №6-2520цс16), 29 червня 2016 року (справа №6-1188цс16), 2 листопада 2016 року (справа №6-1174цс16), 16 листопада 2016 року (справа №6-1746цс16).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову. При цьому суд виходив з того, що в період з грудня 2009 року по січень 2011 року відповідач жодних платежів на виконання умов договору по поверненню кредиту та сплаті відсотків не здійснював, у зв'язку з чим платежі, які здійснювались ним з лютого 2011 року були зараховані на погашення штрафних санкцій і заборгованість по кредиту становила 28 тис. 28 грн 58 коп, а по відсотках 17 тис. 613 грн 83 коп. Згідно висновку експерта від 31 березня 2015 року за результатами проведення судово-економічної експертизи, розрахунок заборгованості станом на 30 жовтня 2013 року стосовно тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, наданий ТОВ «ФК «Єврокапітал» відповідає умовам кредитного договору № 138 від 22 жовтня 2007 року. Відмовляючи у застосуванні наслідків пропуску строків позовної давності за період з листопада 2007 року по вересень 2009 року, суд мотивував свій висновок тим, що представник позивача не зміг пояснити, у стягненні яких саме періодичних платежів він просить суд відмовити з підстав пропуску позовної давності, крім того, з розрахунку вбачається, що в зазначений період заборгованості у відповідача не було й до листопада 2009 року він сплачував по 1 тис. 368 грн 99 коп. щомісячно відповідно до графіку.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову. При цьому суд виходив з того, що у позивача не було правових підстав зараховувати частину сплачуваних відповідачем коштів на сплату тіла кредиту та відсотків в рахунок сплати комісії, оскільки відповідачу на підставі кредитного договору банком надавалася послуга з надання споживчого кредиту, що полягала в передачі коштів на умовах поворотності та сплати відсотків за користування кредитними коштами і у зв'язку із цим, на підставі частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт кредитного договору, яким передбачено сплату комісії за надання кредитних ресурсів, визнано нікчемним з моменту укладення кредитного договору.

У судовому рішенні, наданому заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої п.1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

В постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа №6-20цс14) та 6 квітня 2016 року (справа №6-2520цс16) викладено правові висновки в яких зазначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність (стаття 257 ЦК України) за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Верховний Суд України в постановах від 29 червня 2016 року (справа №6-1188цс16,) 2 листопада 2016 року (справа №6-1174цс16) виклав правовий висновок про те, що згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша сттатті 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

В наданій постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-1746цс16) викладено правовий висновок згідно якого положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_11_10/pravo1/KS11076.html?pravo=1> що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605174/ed_2012_12_02/pravo1/T102300.html?pravo=1> укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач зді <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_05_10/pravo1/RE13808.html?pravo=1>йснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про стягнення боргу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 2 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк