Справа № 359/2052/16-ц Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/5866/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 29 20.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Лисиці Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

у с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 26 квітня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, нанесли йому та його співмешканці ОСОБА_5 тілесні ушкодження, пошкодили автомобіль та особисті речі, оскільки на перехресті вулиць Горфункіна та Чкалова в с. Головурів Бориспільського району Київської області він не надав переваги ОСОБА_3 як пішоходу, прямуючи додому на автомобілі НОМЕР_1, реєстраційний номер 355 58 КХ. На наступний день позивач пройшов судово-медичне обстеження в Бориспільській ЦРЛ, за результатом якого було складено акт № 203-д про виявлення легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я.

Позивач вказав, що для визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень та своє лікування він витратив грошові кошти у розмірі 328,88 грн., а внаслідок пошкодження автомобіля йому було заподіяно матеріальної шкоди у розмірі 878 грн. Крім того, під час вищевказаних подій ОСОБА_4 розбив його сонцезахисні окуляри, забрав ключі від господарських будівель в кількості чотирьох штук та диспандер, завдавши матеріального збитку на суму 260 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь 1 469, 88 грн. (по 734, 94 грн.) матеріальної шкоди та завдану неправомірними діями моральну шкоду, розмір якої оцінив у 2 200 грн. (по 1 100 грн.).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, яку в подальшому уточнив, та в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі вказав, що звернення до медичної установи після спливу майже дев'яти місяців було зумовлено попереднім зверненням до Бориспільського МВ ГУ МВС України у Київській області та необхідністю лікування; свідки не були допитані в судовому засіданні з поважних причин, а саме у зв'язку з боязню свідчити проти відповідачів, вони висловили бажання надати письмові свідчення; також судом зроблено необґрунтований висновок про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

В судове засідання сторони не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило, а тому згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами заподіяння йому матеріальної шкоди відповідачами у справі, не зазначив в чому полягають його моральні страждання і який причинний зв'язок між шкодою, яка, на його думку, йому заподіяна та діями відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом встановлено, що 8 грудня 2009 року ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського відділення Київського обласного бюро судово-медичної експертизи з метою проведення судово-медичного обстеження щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. За результатом такого огляду судово-медичним експертом ОСОБА_6 було складено акт судово-медичного обстеження № 203д від 16 грудня 2009 року, відповідно до якого у позивача наявні тілесні ушкодження у вигляді вивиху голівки лівого плеча та забою лівого плеча. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я (а. с. 11).

Згідно із довідкою від 8 грудня 2009 року ОСОБА_2 сплатив грошові кошти у розмірі 98,96 грн. за огляд в амбулаторії Київського обласного бюро судово-медичної експертизи (а. с. 13).

В матеріалах справи міститься відповідь щодо вартості медичних препаратів станом на 22 лютого 2016 року у КП «Бориспільська центральна аптека № 24», зокрема, рентгенівська плівка Універсальна розміром 24 х 30 см - 32,05 грн., рентгенівська плівка Універсальна розміром 18 х 24 см - 21,75 грн., діклоберл таблетки - 62,42 грн. за 30 таблеток, найз гель - 41,15 грн. (а. с. 12).

Згідно копії товарного чеку від 1 березня 2016 року з відміткою без оплати на суму 878 грн., вартість стоп-сигналу - 218 грн., дзеркала огляду металічне - 168 грн., антени - 180 грн., правих дверей - 200 грн., номерів на авто - 100 грн., заготовки ключа - 12 грн. (а. с. 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана здійснити відшкодування потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

За змістом вказаної норми, будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, повинні бути пов'язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров'я.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Крім того статтями 1167, 1168 ЦК України встановлено відповідальність винної особи за моральну шкоду, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ст. 23 ЦК України).

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами) роз'яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент розгляду справи), визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені, дійшов до правильного висновку про те, що обов'язковими підставами відшкодування матеріальної і моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Проте позивач не довів протиправність дій відповідачів та завдання йому шкоди, що є його процесуальним обов'язком, а наведені в позовній заяві обставини лише містять узагальнюючі звинувачення.

Так, позивач вказав, що події внаслідок яких йому завдано легких тілесних ушкоджень сталися 26 квітня 2009 року, однак до медичного закладу він звернувся лише в грудні 2009 року, тобто після спливу майже дев'яти місяців. Матеріали справи не містять доказів, що саме відповідачі заподіяли тілесні ушкодження позивачу, як і не містять будь-яких лікарських призначень та рецептів або висновків лікарсько-консультативної комісії, які б дозволяли встановити необхідність та кількість призначених позивачу лікарських засобів, а за змістом акту судово-медичного обстеження, відповідно до даних амбулаторної картки хворого ОСОБА_2, 27 квітня 2009 року звертався до лікаря-травматолога у зв'язку з побутовою травмою - падінням вдома.

При цьому надана суду довідка про вартість медичних препаратів, складена директором КП «Бориспільська центральна аптека № 24» станом на 22 лютого 2016 року, тобто через сім років після зазначених позивачем подій, і вона не свідчить, що ОСОБА_2 поніс витрати на придання цих препаратів.

Судом обгрунтовано не взята до уваги надана позивачем копія товарного чеку в якості доказу понесення витрат на відновлення автомобіля, адже з даного товарного чека не вбачається, яким саме суб'єктом господарювання складено та відпущено товар, не вбачається, що вказані в ньому найменування товару придбавались саме з метою ремонту автомобіля позивача, а також відсутня відмітка про оплату товарів. Крім того, товарний чек датовано 1 березня 2016 року, тобто після спливу семи років після подій, за яких за твердженням позивача, було пошкоджено його транспортний засіб.

Доводи позивача про те, що внаслідок протиправних дій відповідачів йому було заподіяно матеріальної шкоди у розмірі 260 грн., яка полягає у розбитті сонцезахисних окулярів вартістю 150 грн., а також всупереч його волі відповідачі забрали ключі від господарських споруд у кількості чотирьох штук вартістю 20 грн. кожен та диспандер вартістю 30 грн., не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Водночас, суд першої інстанції сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, викликав за неодноразовими клопотаннями позивача в судове засідання численну кількість свідків шляхом направлення судових повісток поштою рекомендованими листами із повідомленнями про вручення (а. с. 48-53, 57-63, 146-150, 158-163), однак заявлені позивачем свідки не з'явились.

Колегія суддів також вважає, що відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, звернувши увагу на підстави відшкодування моральної шкоди, які визначені у позові, дійшов до правильного переконання, що позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди неправомірними діями відповідача та не мотивовано належним чином заявлений розмір такої шкоди.

Таким чином, обставини, на які позивач посилається в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України (у редакції, що діяли на момент розгляду справи), правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 грудня 2017 року.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

Л.П. Сушко