АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/727/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Костенка А.М., Пастощука М.М.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивачів ОСОБА_1,

представників ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», ОСОБА_6 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» (далі - ПАТ «СК «Перша»), ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 зазначили, що 12 вересня 2012 року водій ОСОБА_7, який працював у ОСОБА_6 за трудовим договором, керуючи автомобілем VOLVO FH 12 реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом цистерною по вул. Купріна, в м. Хмельницькому, вчинив наїзд на їх матір, ОСОБА_8, яка переходила проїзну частину. Від отриманих травм ОСОБА_8 померла на місці пригоди. Цивільно-правова відповідальність власника вказаного автомобіля, ОСОБА_6, була застрахована ПАТ «СК «Перша» за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/7432842. У зв'язку зі смертю ОСОБА_8 позивачі понесли витрати на її поховання в сумі 5 045 грн 05 коп. і витрати на спорудження надгробного пам'ятника в сумі 8 548 грн 32 коп., їх транспортні витрати склали по 1 207 грн 90 коп. кожного. Крім того, позивачі зазнали душевних страждань через втрату близької людини, внаслідок чого вони мають право на відшкодування моральної шкоди. Це відшкодування підлягає стягненню з обох відповідачів, зокрема, з ПАТ «СК «Перша» відповідно до ст. 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-ІV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV) у розмірі 12 мінімальних заробітних плат на день настання страхового випадку, що становить 13 224 грн, а з ОСОБА_6 - по 100 000 грн кожному з позивачів.

За таких обставин ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили суд стягнути на свою користь: з ПАТ «СК «Перша» по 13 408 грн 68 коп., з яких 2 522 грн 52 коп. - витрати на поховання, 4 274 грн 16 коп. - витрати на спорудження надгробного пам'ятника, 6 612 грн - моральна шкода, а також по 2 000 грн витрат на правову допомогу; з ОСОБА_6 по 101 462 грн 90 коп., з яких 1 207 грн 90 коп. - транспортні витрати, 255 грн - франшиза, 100 000 грн - моральна шкода, а також по 2 000 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «СК «Перша» на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 2 522 грн 52 коп. витрат на поховання, по 4 274 грн 16 коп. витрат на спорудження надгробного пам'ятника, по 6 612 грн моральної шкоди та по 2 000 грн витрат на правову допомогу кожному. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 1 207 грн 90 коп. транспортних витрат, по 255 грн франшизи, по 20 000 грн моральної шкоди та по 2 000 грн витрат на правову допомогу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд виходив з того, що ОСОБА_6 як власник джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, завдану смертю ОСОБА_8, а оскільки відповідальність ОСОБА_6 була застрахована ПАТ «СК «Перша», то відповідачі мають відшкодувати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 майнову та моральну шкоду, при цьому розмір стягуваної з ОСОБА_6 моральної шкоди підлягає визначенню з урахуванням вимог розумності та справедливості.

В апеляційній скарзі ПАТ «СК «Перша» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційних скарг, представник позивачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував Закон України від 10 липня 2003 року № 1102-ІV «Про поховання та похоронну справу» (далі - Закон № 1102-ІV), неправильно витлумачив норми Закону № 1961-ІV та не дотримався приписів ст. 10, 60, 88, 212 ЦПК України.

У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права оскаржуване рішення в частині: стягнення з ПАТ «СК «Перша» майнової та моральної шкоди; стягнення з ОСОБА_6 транспортних витрат; стягнення з ОСОБА_6 та користь ОСОБА_4 франшизи, - підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення. При цьому має бути змінений розподіл судових витрат.

Встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є синами ОСОБА_8

Автомобіль VOLVO FH 12 реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом цистерною SCHWARZMUELLER реєстраційний номер НОМЕР_3 належить на праві власності ОСОБА_6

ОСОБА_7 працював у ОСОБА_6 водієм за трудовим договором від 23 вересня 2011 року.

5 жовтня 2011 року ПАТ «СК «Перша» і ОСОБА_6 уклали договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АА/7432842), за умовами якого ПАТ «СК «Перша» застрахувало відповідальність власника автомобіля VOLVO FH 12 реєстраційний номер НОМЕР_2 на випадок заподіяння шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди за участю даного транспортного засобу на строк з 29 жовтня 2011 року до 28 жовтня 2012 року включно. Цим договором визначено ліміти відповідальності страховика на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, - 100 000 грн; за шкоду, заподіяну майну, - 50 000 грн (франшиза - 510 грн).

12 вересня 2012 року близько 16 години 30 хвилин ОСОБА_7, керуючи автомобілем VOLVO FH 12 реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом цистерною SCHWARZMUELLER реєстраційний номер НОМЕР_3 по вул. Купріна, в м. Хмельницькому, вчинив наїзд на ОСОБА_8, яка переходила проїзну частину у невстановленому місці з права на ліво по ходу руху автомобіля.

Від отриманих травм ОСОБА_8 померла на місці пригоди.

Постановою слідчого від 29 липня 2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006143 від 20 вересня 2013 року, за ч. 2 ст. 286 КК України, закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_8 ОСОБА_5 поніс витрати на спорудження надгробного пам'ятника у розмірі 8 548 грн 33 коп.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частинами 1 і 2 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Із положень ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України слідує, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом норм ст.ст. 1166, 1167 ЦК України юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв'язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.

При цьому на потерпілого покладається обов'язок доведення факту заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. У свою чергу, останній має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.

Стаття 1187 ЦК України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов'язану з використанням транспортних засобів.

Як встановлено у частині другій цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз положень ст.ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, у тому числі моральна, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у статті 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. За цим правилом відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Стаття 1187 ЦК України встановлює правило спеціального делікту, який передбачає особливості суб'єктного складу відповідальної особи (обов'язок відшкодування шкоди покладається на вказану у законі особу - власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Названа норма встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, який може бути звільнений від цієї відповідальності у випадку, коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Положення ст. 1187 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 6 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Як передбачено ст. 2 Закону № 1102-ІV, поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; предмети ритуальної належності - вироби, що є атрибутами поховання та облаштування могили (колумбарної ніші); ритуальні послуги - послуги, пов'язані з організацією поховання та облаштування місця поховання.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167, ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім'єю.

Частиною 1 статті 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

З положень п.п. 22.1, 22.3 ст. 22 Закону № 1961-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) убачається, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеному у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна), пов'язана із смертю потерпілого /абз. 5 ст. 23 Закону № 1961-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)/.

Відповідно до п.п. 27.1, 27.5 ст. 27 Закону № 1961-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право на отримання відшкодування за шкоду, пов'язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання. Витрати на поховання мають бути обґрунтовані та відшкодовуються при наданні страховику оригіналу свідоцтва про смерть та документів, які підтверджують такі витрати.

Як передбачено п. 35.1 ст. 35 Закону № 1961-ІV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

В силу п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-ІV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Досліджені судом докази достовірно вказують на те, що 12 вересня 2012 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинула ОСОБА_8, отже ОСОБА_4 і ОСОБА_5 завдано шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

ОСОБА_6 є володільцем транспортного засобу, діяльністю якого спричинені збитки, а у справі відсутні докази, що шкоди позивачам завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тому саме на ОСОБА_6 покладається обов'язок відшкодувати ці збитки, незважаючи на те, що вина водія ОСОБА_7 у дорожньо-транспортній пригоді не доведена.

Посилання ОСОБА_6 на те, що підстави для покладання на нього відповідальності за завдані позивачам збитки відсутні, суперечать матеріалам справи та нормам чинного законодавства.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 за шкоду, завдану використанням автомобіля VOLVO FH 12 реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом цистерною SCHWARZMUELLER реєстраційний номер НОМЕР_3, була застрахована ПАТ «СК «Перша», яке мало би відшкодувати позивачам завдані збитки в межах ліміту відповідальності страховика.

Разом із тим, у справі відсутні належні та допустимі докази про звернення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до страхової компанії із заявами про страхове відшкодування.

До апеляційного суду позивачі надали заяву про виплату страхового відшкодування від 21 квітня 2014 року (а.с. 167), натомість останні не довели, що така заява подавалася ними до ПАТ «СК «Перша».

Згідно довідки ПАТ «СК «Перша» від 12 травня 2017 року № 441 (а.с. 169) страхувальник ОСОБА_6 та позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 не зверталися до страхової компанії з заявами про страхове відшкодування, а журнал вхідної кореспонденції ПАТ «СК «Перша» (а.с. 172-173) вказує на те, що заява позивачів від 21 квітня 2014 року в ньому не реєструвалася.

Передбачений п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-ІV строк звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування є преклюзивним (присікальним) строком, який поновленню не підлягає.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ПАТ «СК «Перша» про стягнення страхового відшкодування лише 5 жовтня 2016 року, тобто більше трьох років з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (12 вересня 2012 року), то даний позов не може бути задоволений.

Заперечення ПАТ «СК «Перша» щодо заявлених до нього позовних вимог ґрунтуються на вимогах закону.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказали, що вони понесли витрати на поховання ОСОБА_8, на спорудження надгробного пам'ятника та транспортні витрати.

З матеріалів справи вбачається, що витрати на організацію та проведення поховання ОСОБА_8 згідно договору-замовлення № 002422 від 15 вересня 2012 року та фіскального чека від 15 вересня 2012 року (а.с. 19) поніс ОСОБА_9

Накладна № 43 від 14 вересня 2012 року (а.с. 20) без відповідного платіжного документа достовірно не підтверджує факт понесення ОСОБА_5 витрат на придбання вінків.

В силу положень ст. 2 Закон № 1102-ІV витрати на поминальні обіди, які проводяться після поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, не відносяться до витрат на поховання. До того ж, особа, яка понесла ці витрати згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру № 367 від 15 вересня 2012 року та № 430 від 21 вересня 2012 року (а.с. 21-23) не ідентифікована.

На підтвердження транспортних витрат позивачі надали суду 4 залізничних квитки, а саме: 2 квитки від 26 вересня 2012 року на потяг № 55 сполученням Хмельницький - Москва на прізвище ОСОБА_10 і ОСОБА_11; 2 квитки від 27 вересня 2012 року на потяг № 40 сполученням Москва - Самара на прізвище ОСОБА_10 і ОСОБА_11.(а.с. 28, 29). У справі відсутні достатні докази, що ці витрати знаходяться у прямому причинному зв'язку з наслідкам дорожньо-транспортної пригоди та понесені позивачами.

Згідно накладної № 3 від 17 липня 2015 року, квитанцій до прибуткового касового ордеру № 117 від 2 липня 2015 року, № 118 від 10 липня 2015 року, № 119 від 10 липня 2015 року (а.с. 24-27) ОСОБА_5 сплатив 8 548 грн 33 коп. на спорудження надгробного пам'ятника.

Як висновок, названі докази вказують на те, що ОСОБА_5 поніс лише витрати на спорудження надгробного пам'ятника, та не підтверджують будь-яких витрат ОСОБА_4

Обґрунтовуючи свої вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 послалися на чинну редакцію ст. 27 Закону № 1961-ІV, пунктом 27.3 якої встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим), а загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Названа норма викладена в редакції Закону України від 5 липня 2012 року № 5090-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 5090-VI), який набрав чинності 5 листопада 2012 року.

В силу п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5090-VI норми цього Закону не застосовуються до договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених до набрання чинності цим Законом.

Відповідачі уклали договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 5 жовтня 2011 року, отже, норми чинної редакції ст. 27 Закону № 1961-ІV не регулюють спірні правовідносини.

Неврахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, не давши належної оцінки дослідженим доказам, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов про відшкодування майнової шкоди та стягнення з ПАТ «СК «Перша» моральної шкоди підлягає задоволення в повному обсязі.

Як з'ясовано в суді, ОСОБА_5 поніс витрати на спорудження надгробного пам'ятника у розмірі 8 548 грн 33 коп. За обставинами справи ці витрати могли бути відшкодовані йому ОСОБА_6, однак ОСОБА_5 заявив до останнього вимогу про відшкодування майнової шкоди лише на 255 грн.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України), в указаній частині позов ОСОБА_5 підлягає задоволенню.

Також суд обґрунтовано задовольнив частково позов ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди (по 20 000 грн кожному з позивачів).

У зв'язку зі смертю своєї матері, ОСОБА_8, позивачі зазнали душевних страждань. При визначенні розміру моральної шкоди судом враховано характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілих, вимоги розумності та справедливості.

В цій частині рішення суду відповідає вимогам закону.

В решті позов ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

ОСОБА_6 не звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування позовної давності (ч. 3 ст. 267 ЦК України), тому його посилання на сплив цього строку як підставу для відмови в позові не заслуговує на увагу.

Також є необґрунтованими твердження ОСОБА_6 про часткове відшкодування позивачам завданих збитків.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд виходить з наступного.

В позові до ПАТ «СК «Перша» відмовлено, внаслідок чого на товариство не можуть бути покладені судові витрати.

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заявили позов у частині майнових вимог з ціною 16 519 грн 17 коп. (8548,32+5045,05+2415,80+510). Цей позов задоволено судом до ОСОБА_6 на 1,54% (255х100:16519,17). Отже з ОСОБА_6 за розгляд позову, що містив вимоги майнового характеру, слід стягнути 8 грн 49 коп. судового збору (1378х0,4х1,54%).

Дві вимоги немайнового характеру (про відшкодування моральної шкоди кожному з позивачів) задоволено судом до ОСОБА_6 на 20% (20000х100:100000). Таким чином, з останнього в за розгляд цих вимог слід присудити 220 грн 48 коп. судового збору (1378х0,4х20%х2).

Всього з ОСОБА_6 в дохід держави має бути присуджено 228 грн 97 коп. судового збору (8,49+220,48).

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року в частині: стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» майнової та моральної шкоди; стягнення з ОСОБА_6 транспортних витрат; стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 франшизи, - скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення, змінити розподіл судових витрат.

В позові ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» про відшкодування шкоди відмовити.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування 1 207 грн 90 коп. транспортних витрат, 255 грн майнової шкоди відмовити.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування 1 207 грн 90 коп. транспортних витрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 228 грн 97 коп. судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ А.М. Костенко

/підпис/ М.М. Пастощук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Карплюк О.І.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 32