Справа № 464/9090/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/3496/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третіх осіб: ОСОБА_6, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення в користування, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2016 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача з вимогами про витребування квартири АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_5 та про повернення в користування ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Позов мотивував тим, що з 09.11.2004 року він - позивач зареєстрований у даній квартирі, проте приватизацію квартири здійснено без його згоди та згоди його матері. Вказує на те, що розпорядження Сихівської районної адміністрації від 09.02.2006 року № 91 є незаконним, оскільки квартира повинна була бути передана у спільну власність зареєстрованих осіб. Так, 02.02.2006 року перед здійсненням приватизації житла його - позивача мати ОСОБА_7 була помилково виписана з квартири АДРЕСА_1 та знову прописана у вказаній квартирі з 14.02.2006 року, тобто відразу після здійснення приватизації ОСОБА_6, хоча матір позивача фактично не переставала проживати у спірній квартирі в той час. Вважає, що він та його матір були наділені усіма правами наймача, оскільки були членами сім'ї основного квартиронаймача, мали право на здійснення приватизації вказаної квартири та право не дати згоду на здійснення такої приватизації. У серпні 2016 року позивач дізнався, що квартира АДРЕСА_1 приватизована лише ОСОБА_6, який 20 лютого 2006 року уклав договір дарування згаданої квартири. Цим договором ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_8 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1, а 20 жовтня 2006 року ОСОБА_8 продала вказану квартиру ОСОБА_5 Зазначає, що він та ОСОБА_6 продовжують проживати в спірній квартирі по даний час, сплачують комунальні платежі. Вважає, що помешкання вибуло з володіння позивача та його матері ОСОБА_7 поза їхньою волею. Вважає, що органом приватизації було порушено вимоги законодавства при вирішенні питання про приватизацію, тому з покликанням на положення ст. ст. 387, 388 ЦК України просить витребувати майно у відповідача.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третіх осіб: ОСОБА_6, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення в користування - відмовлено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 березня 2017 року оскаржив позивач ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, керувався приписами ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію житлового фонду», однак, судом не враховано, що законодавством України не заборонено здійснювати оплатну приватизацію житла, права на яку позивача було позбавлено. Звертає увагу на відповідь ЛКП «Житловик - С» від 16 травня 2016 року № 01-16/494, в якій зазначено, що ОСОБА_4 був зареєстрований у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з 09 листопада 2004 року, як син до матері, також факт проживання позивача за зазначеною адресою підтверджується рядом інших доказів. На думку апелянта, ОСОБА_6 не мав наміру здавати квартиру в піднайм, а ні позивач, а ні його мати ОСОБА_7 не давали згоди на укладення договору піднайму, як члени сім'ї наймача. Крім цього, договору піднайму між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 також не було укладено, а відтак, відносин піднайму взагалі не виникало.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що судом не враховано того факту, що позивач є спадкоємцем ОСОБА_7, а тому наділений правом на спадщину частини квартири АДРЕСА_1, що могла б бути приватизована ОСОБА_7

Вважає, що оскільки ні ОСОБА_7, ні позивач не давали згоди на здійснення приватизації, спірна квартира вибула з їхнього володіння та користування без їхньої волі, а тому повинна бути повернута в користування ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третіх осіб: ОСОБА_6, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про витребування квартири АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_5 та про повернення її в користування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виходив з того, що дані вимоги є безпідставними, оскільки позивачем не представлено жодних доказів, які б підтверджували обставини, визначені ч. 1 ст. 388 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно копії документів, наданих комунальною установою «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду», приватизація квартири АДРЕСА_1 здійснювалась на підставі заяви ОСОБА_6 (а.с. 24)

З копії довідки про склад сім'ї № 6 (як додатку № 4) вбачається, що у даному помешканні зареєстрований ОСОБА_6, позивач ОСОБА_4 зареєстрований в даному житлі як піднаймач з 09.11.2004 року (а.с. 25).

Сторони не заперечують, що ОСОБА_6 одноособово набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку приватизації державного житлового фонду на підставі Розпорядження Сихівської районної адміністрації № 91 від 09.02.2006 року.

З копій довідки № 1487 від 03.12.2014 року, виданої ЛКП "Житловик-С" та довідки № 580 від 13.04.2011 року, виданої ЛКП "Новий Львів" вбачається, що мати позивача ОСОБА_7 зареєстрована у АДРЕСА_1 з 14.02.2006 року, тобто після приватизації квартири ОСОБА_6 (а.с. 17, 18).

З копії довідки № 463 від 22.03.2016 року вбачається, що мати позивача ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 20).

ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, р. № 8372 від 24.10.2006 року, придбавши це майно у ОСОБА_8, яка набула у власність дану квартиру від ОСОБА_6 за договором дарування, р. № 1008 від 20.02.2006 року (а.с. 21, 22).

З копій довідки № 0116 від 16.05.2016 року, виданої ЛКП "Житловик-С" вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, як син до матері з 09.11.2004 року (а.с. 41).

ОСОБА_5 станом на момент вирішення спору належить на праві власності квартира АДРЕСА_1, що підтверджується Інформаційною довідкою № 76035811 від 16.12.2016 року (а.с. 30, 31).

Позивач 17.02.1998 року брав участь у приватизації іншої квартири АДРЕСА_4 (а.с. 89, 90).

Правові основи приватизації державного житла встановлено Законом України « Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Пунктом 1 статті 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло, тобто, передача квартир у власність здійснюється тільки наймачам і членам їх сімей.

Згідно пункту 4 статті 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону, право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 5 ст. 8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або

часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

На підставі викладеного вище та аналізу вищевказаних правових норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час приватизації спірної квартири єдиним наймачем цього житла був ОСОБА_6, тому позивач ОСОБА_4, будучи прописаним в цій квартирі на час приватизації не як член сім'ї наймача, а лише в якості піднаймача, не мав права на участь у такій приватизації.

Згідно із частиною першою ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частинами 1 та 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 12 зазначеного вище Закону власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки правовстановлюючим документом на право власності на житло є свідоцтво про право власності, видане органом приватизації, яким є державне підприємство і право власності на приватизоване житло виникає з часу прийняття рішення про приватизацію то відчуживши приватизовану квартиру АДРЕСА_1 (згідно договору дарування від 20.02.2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8.), ОСОБА_6 розпорядився належним йому на праві приватної власності майном.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач ОСОБА_5 придбала спірну квартиру в ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу від 24.10.2006 року, а відтак, набула право власності на це майно на відповідній правовій підставі (правочину), і правомірність укладеного договору купівлі-продажу матеріалами справи не спростовується.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, а саме, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за положеннями зазначених норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Тому, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Суд першої інстанції вірно прийшов до переконання, що позивачем не доведений факт вибуття спірної нерухомості із володіння власника ОСОБА_6 не з його волі (і жодні вимоги з цього приводу ним ніколи не заявлялись), та позивач не є і ніколи не був власником даної квартири, тому відповідно він не наділений законом можливістю звертатись з віндикаційним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не представив жодних доказів на підтвердження порушення його цивільних прав та інтересів, крім тогоніколи не звертався до суду з позовними вимогами про визнання приватизації вищевказаної квартири незаконною. ОСОБА_7 - мати позивача, також не оспорювала дану приватизацію.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав щодо задоволення позовних вимог як на підставі ст. 387 ЦК України так і на підставці ст. 388 ЦК України, а тому позов про витребування спірної квартири з незаконного володіння ОСОБА_5 із поверненням квартири у користування позивачу та ОСОБА_6 є безпідставним.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішенняСихівського районного суду м. Львова від 29 березня 2017 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 259 ч. 6, 367, 368, 371, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2017 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.

.