РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області у складі : головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі- Фоміних С.В.,

за участю позивача - не з"явився,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

за участю відповідача- Зацарнюка С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, вселення, усунення перешкод у користуванні житлом,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що на підставі договору купівлі продажу від 15.10.2001 року його баба, мати батька - ОСОБА_4 та його батько ОСОБА_5 придбали у рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_1, у м Волновасі Донецької області і право власності зареєстрували в органах Волноваського бюро технічної інвентаризації. 08.05.2011 року померла ОСОБА_4, після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді ? частини вищезазначеної квартири. За життя вона склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла відповідачу ОСОБА_3 На час смерті він був зареєстрований разом зі спадкодавицею, тому вважається таким, що прийняв спадщину. 16.11.2014 року помер його батько,ОСОБА_2, після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді ? частини зазначеної квартири. З приводу отримання спадщини він звертався до нотаріальної контори, однак постановою від 18.05.2015 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки відсутній оригінал договору купівлі продажу квартири від 15.10.2001 року. На підставі вищенаведеного позивач просив у порядку спадкування за законом визнати за ним право власності на ? частину квартири після смерті батька; вселити його однокімнатну квартиру за адресою : АДРЕСА_2, зобов»язати відповідача передати йому ключи від вхідних дверей квартири і не чинити перешкод у користуванні та володінні квартирою.

В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги, просив суд на підставі ч.1 ст. 225 ЦК України визнати заповіт, складений ОСОБА_4 18 травня 2011 року на користь ОСОБА_3, посвідчений нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-453, недійсним та визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_3, оскільки бабуся тяжко хворіла та за 10 днів до смерті не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала, просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначив, що він за адресою спірної квартири був зареєстрований та проживав разом з власником 1/2 частини квартири ОСОБА_4 однією сім»єю та знаходився з нею у фактичних шлюбних відносинах. На підставі цього ОСОБА_4 у звязку у з хворобою склала на його імя заповіт на випадок своєї смерті на належне її майно. Після смерті ОСОБА_4 він прийняв спадщину за заповітом та претендує на належну спадкоємцю на підставі договору купівлі продажу 1/2 частину квартири. Вказав, що з висновком судово-психіатричної експертизи № 110 не згодний, оскільки на момент укладення заповіту ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, ніяким хронічним психічним розладом не страждала, була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

На підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2001 року бабі позивача - ОСОБА_4. та батькові позивача, ОСОБА_2, належала в рівних частках (по ? кожному ) квартира АДРЕСА_4. Право власності на квартиру було зареєстровано у Волноваському бюро технічної інвентаризації 15.10.2001 року. ( а.с. 11-12)

Зі свідоцтва про народження І-НО № 417296 судом встановлено, що батьком позивача є ОСОБА_5, актовий запис про народження № 231 від 06.12.1996 року ( а.с. 8)

ОСОБА_2 помер 16.11.2014 року у смт.Оленівка Волноваського району Донецької області, про що свідчить свідоцтво про смерть на а.с. 9, видане 18.11.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраціної служби Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області, серія І-НО № 795337.

Постановою нотаріуса від 18.05.2015 року позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з оформлення спадщини, з підстав відсутності правовстановлюючих документів на квартиру. ( а.с. 7)

ОСОБА_4 померла 28.05.2011 року у м.Волновасі Донецької області, згідно свідоцтва про смерть на а.с. 9 (зворот), виданого повторно 16.05.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраціної служби Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області, серія І-НО № 909613.

З заповіту від 18 травня 2011 року, посвідченого нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори та внесеним в реєстр за № 2-453 судом встановлено, що ОСОБА_4 призначила своїм спадкоємцем ОСОБА_3, заповіт записаний з її слів нотаріусом за допомогою технічного засобу, прочитаний заповідачем вголос і особисто підписаний. У зв»язку зі слабким загальним станом здоров»я заповідача заповіт складений вдома за адресою: АДРЕСА_5 ( а.с. 16)

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті та кожна особа може залишити за заповітом все своє майно або його частку однієї, або кільком особам, як таким, що входять, так і таким що не входять у коло спадкоємців по закону.

Заповіт є правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочини (ст.202-2014 ЦК України) та положення про недійсність правочинів (ст. 215-236 ЦК України). Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 угода може бути визнана недійсною лише на підставах і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ст. 1248 ЦК України заповіт посвідчується нотаріально. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам підписати та прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках і підписується за її дорученням та у її присутності іншою особою. (ст.ст.1247, 1253 цього Кодексу).

На підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Так, судом встановлено, що позивач є рідним онуком померлої 28.05.2011 року ОСОБА_4, яка склала оскаржуваний заповіт від 18.05.2011 року, яким заповіла належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2001 року ? частину квартири за адресою АДРЕСА_6, відповідачу ОСОБА_3

За клопотанням представника позивача судом було призначену посмертну судово-психіатричну експертизу, відповідно до висновку якої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період укладання юридичної угоди оформлення заповіту 18 травня 2011 року року, страждала психічним розладом органічним розладом особистості складного ґенезу, тяжким астенічним синдромом. В період складання та посвідчення заповіту 18 травня 2011 року за своїм психічним станом ОСОБА_4 не була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними в сфері суспільних відносин. ( а.с. 48-53)

Суд зазначає, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року N 6-9цс12, ухваленої у порядку перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, підставою для визнання правочину недійсним, відповідно до ст. 225 ЦК, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для застосування зазначеної правової норми достатньою є наявність обставини, коли фізична особа «не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними», що підтверджено експертизою та, ані відповідачем, ані наданими відповідачем документами не спростовано.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що в момент складання заповіту 18 травня 2011 року спадкодавець ОСОБА_4 знаходилася в стані тимчасової недієздатності.

Отже, складений нею заповіт в цей період є недійсним, тому позовні вимоги, таким чином, підлягають задоволенню.

Щодо визнання права власності та усунення перешкод у користуванні суд зазначає наступне:

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі ст.ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності зі ст.41 Конституції України право власності передбачає можливість власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Приймаючи до уваги наявні у справі письмові докази: копію договору купівлі-продажу нерухомості від 15 жовтня 2001 року, довідку Волноваського БТІ № 57 від 20.02.2015 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках за реєстровим № 7113 15.10.2001 року, а також визнання заповіту від 18.05.2011 року недійсним, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом та зобов»язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем зазначеною квартирою шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_3 та зобов"язати відповідача передати позивачеві ключи від вхідних дверей квартири.

Керуючись ст.ст.15, 30, 60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, вселення, усунення перешкод у користуванні житлом задовольнити.

Визнати заповіт, складений ОСОБА_4 18 травня 2011 року на користь ОСОБА_3, посвідчений нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори та з реєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2-453, недійсним.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_3.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_3.

Зобов"язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 ключи від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод у користуванні та володінні квартирою.

В повному обсязі рішення складене 18 грудня 2017 року.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Донецької області через Волноваський районний суд Донецької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення або протягом десяти днів з дня отримання копії рішення особою, яка брала участь у справі, але не була присутньою в судовому засіданні під час проголошення судового рішення.

Суддя О.С.Овчиннікова