Ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що у періоди з 21 жовтня 1983 року по 6 жовтня 1998 року та з 7 липня 2007 року по 17 вересня 2012 року він і

ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. У період часу між шлюбами сторони не припиняли фактичних шлюбних відносин, що також установлено у справі про поділ нерухомого майна подружжя та встановлення порядку користування ним, в якому зазначено, що у період з 1 січня

2004 року до укладення повторного шлюбу 7 липня 2007 року сторони проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

У 2005 році сторони за спільні кошти придбали автомобіль Volkswagen Polo, державний номерний знак НОМЕР_1, оформлений на ОСОБА_4, який вона відчужила в грудні 2012 року.

Ураховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля в розмірі

48 862,10 грн.

ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов, обґрунтовуючи аналогічними обставинами сімейних відносин, вказувала, що при розгляді справи про поділ нерухомого майна подружжя та встановлення порядку користування, судом установлено факт проживання сторін як чоловік та жінки без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2004 року до укладення повторного шлюбу 7 липня 2007 року, хоча ОСОБА_3 у вимогах зазначав про проживання однією сім'єю з 6 жовтня 1998 року по 7 липня

2007 року.

Зазначала, що 10 липня 2002 року сторонами за спільні кошти був придбаний автомобіль Toyota Avensis, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та, з огляду на те, що дата, коли він був придбаний, визначалася позивачем як дата у періоді проживання однією сім'єю, відтак зазначений автомобіль також є об'єктом спільної сумісної власності і може бути поділений.

Ураховуючи наведене просила визнати за кожною із сторін по

1/2 частині права власності на вказаний автомобіль.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня

2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у рахунок компенсації вартості Ѕ частини автомобіля марки «Volkswagen Polo»,

2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, 48 862,10 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що придбання автомобіля Volkswagen Polo відбулось у період, визначений рішенням суду у іншій справі як період проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у зв'язку із чим на нього поширюється режим права спільної сумісної власності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, посилався на рішення суду про поділ нерухомого майна та виходив із того, що цим рішенням не встановлено проживання сторін однією сім'єю у час їхнього розлучення, у зв'язку із чим на автомобіль Toyota Avensis режим права спільної сумісної власності не поширюється.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, апеляційний суд посилався на те, що спірний автомобіль був придбаний за належні ОСОБА_4 кошти, зокрема, і від продажу в 2004 році належної їй на праві особистої приватної власності квартири, ОСОБА_3 участі коштами або працею у набутті цього майна не приймав.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що у період з 21 жовтня 1983 року по 6 жовтня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

7 липня 2007 року сторони повторно уклали шлюб, який розірвано

17 вересня 2012 року.

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу

10 серпня 2002 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на автомобіль Toyota Avensis, державний номерний знак НОМЕР_2.

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу

17 листопада 2005 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на автомобіль Volkswagen Polo, державний номерний знак НОМЕР_1.

Згідно інформації Центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Васильків та Васильківського району при Управлінні дорожньої автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від

4 лютого 2014 року автомобіль Volkswagen Polo 14 грудня 2012 року знято з обліку для реалізації.

Відповідно до даних Звіту про оцінку колісного транспортного засобу, складеного 4 лютого 2015 року ТОВ «Автопрестиж», ринкова вартість автомобіля Volkswagen Polo складає 97 724,20 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2014 року встановити факт проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2004 року по

7 липня 2007 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що придбаний за час шлюбу з ОСОБА_4 автомобіль Volkswagen Polo, який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя був відчужений останньою, а відтак він має право на компенсацію 1/2 частини його вартості.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Проте у справі, яка переглядається, апеляційний суд не з'ясував джерел походження коштів, за які було придбано спірний автомобіль.

Апеляційний суд вважав доведеним той факт, що спірний автомобіль Volkswagen Polo ОСОБА_4 придбала за власні кошти, що підтверджено поясненнями останньої, даними видаткової накладної від 6 серпня 2005 року та Акту прийому-передачі автомобіля, згідно із якими ОСОБА_4 була платником за договором купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Polo, який придбала за 90 091 грн.

Крім того, апеляційний суд посилався на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня

2014 року встановлено факт відчуження 27 квітня 2004 року ОСОБА_4 належної їй квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Разом із тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме кошти, отримані від відчуження у

2004 році ОСОБА_4 належної їй квартири, були витрачені останньою на придбання спірного автомобіля.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, яка в силу положень

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У справі, яка переглядається, один із подружжя ОСОБА_3, пред'явивши вказані позовні вимоги, фактично погодився на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно, а інший з подружжя ОСОБА_4 відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не внесла.

Оскільки судом у повному обсязі не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалені у справі судові рішення не є таким, що відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня

2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька Є.П. Євграфова О.В. Умнова І.М. Фаловська