АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22 -ц/790/872/17 Головуючий 1 ї інст. ОСОБА_1
Справа № 638/8235/15-ц Доповідач Карімова Л.В.
Категорія інші
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Ленінського районного суду міста Харкова, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Ленінського районного суду міста Харкова, Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 328860 грн., завдану судом у результаті незаконного притягнення до адміністративної відповідальності з призначенням покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що у жовтні 2004 року уповноваженою особою Ленінського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області стосовно нього, ОСОБА_4, за його відсутності складений та направлений для розгляду по суті до Ленінського районного суду міста Харкова протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП.

Постановою Ленінського районного суду міста Харкова від 19.11.2004 року він визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, із призначенням міри покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб.

Під час затримання співробітниками Ленінського районного відділу йому стало зле, у звязку з чим він доставлений у лікарню, де перебував тривалий час на стаціонарному лікуванні, при цьому в лікарні постійно був присутній конвоїр.

Постановою голови Верховного Суду України від 07.09.2005 року закрито провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в його діях складу правопорушення.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.07.2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто на користь останнього з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 100 000 грн. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди змінено та зменшено розмір стягнутої моральної шкоди з 100 000 грн. до 15 158 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.07.2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позовуОСОБА_4 до Ленінського районного суду міста Харкова, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи, просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що позов про відшкодування моральної шкоди він подав на підставі ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23,1174 ЦК України, проте суд помилково вирішив спір на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, спричиненої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а також проігнорував правову позицію, що викладена в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року, в якій розяснено правила застосування норм матеріального права у даній категорії справ.

Зазначає, що на підставі субєктивної думки суду першої інстанції, яка не ґрунтується на вимогах Конституції і законів України, Ленінський районний суд міста Харкова, начебто, мав право заочно притягнути його, свідомо невинуватого, до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП по простроченому адміністративному протоколу і цим, начебто, не були принижені його честь та гідність; він не мав права і не повинен був страждати і переживати; не був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності і верховенства права; з вини відповідача не було порушено його психологічне благополуччя, гарантоване Конституцією України, і він не відчував душевних страждань; протиправна поведінка відповідача, начебто, не призвела до того, що він був позбавлений можливості належним чином реалізовувати свої звички і бажання і не вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У запереченнях на апеляційну скаргу, в.о. голови Ленінського районного суду міста Харкова просить відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на безпідставність викладених в скарзі доводів. Справу просить розглянути без участі представника суду.

Представник Харківської місцевої прокуратури № 1 у запереченнях на апеляційну скаргу також просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази про виконання постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року, якою ОСОБА_4 призначено покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб, тому вважав, що моральну шкоду ОСОБА_4 завдано не було. Крім того, у судовому рішенні зазначено, що розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), повязаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Колегія суддів не може у повному обсязі погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.10.2004 року уповноваженою особою Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області відносно ОСОБА_4 був складений протокол № 045012 про вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, який був направлений для розгляду по суті до Ленінського райсуду міста Харкова.

Постановою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП із призначенням покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 06.12.2004 року постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року скасовано з направленням адміністративного матеріалу на новий судовий розгляд.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.12.2004 року закрито провадження у справі на підставі ст.38 КУпАП у звязку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 16.02.2004 року постанова Ленінського районного суду м. Харкова від 21.12.2004 року скасована, адміністративний матеріал відносно ОСОБА_4 направлено до Ленінського районного суду м. Харкова на новий розгляд.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 29.03.2005 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, закрито провадження на підставі ст.38 КУпАП у звязку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Верховного Суду України від 07.09.2005 року скасовано постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 29.03.2005 року, провадження у справі закрито на підставі ч.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП.

Встановивши при розгляді справи вищенаведені факти, суд першої інстанції правильно зазначив у своєму рішенні про те, що Ленінський районний суд міста Харкова не може бути відповідачем у вказаній справі, оскільки розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), повязаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на вимогах ст.ст. 62,126,129 Конституції України, в яких визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, повязаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій ( чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Між тим, встановивши, що до суду не надані докази про фактичне виконання постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року про притягнення ОСОБА_4 до адміністративного арешту, суд помилково вважав, що моральну шкоду ОСОБА_4 завдано не було.

Такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантується право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР) передбачено право громадянина на відшкодування шкоди, заподіяної йому внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконного накладення штрафу. Таке право виникає у разі закриття справи про адміністративне порушення ( ст. 2 Закону № 266/94-ВР).

Відповідно до ч. 5 ст. 3 вказаного Закону відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральні втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Факт незаконного притягнення ОСОБА_4 до адміністративного арешту, який тривав 11 місяців ( з моменту винесення Ленінським районним судом м. Харкова постанови від 19.11.2004 року про визнання його винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, до закриття провадження в адміністративній справі постановою Верховного Суду України від 07.09.2005 року на підставі ч.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП), підтверджений матеріалами справи та не заперечується учасниками процесу і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) від 31.03.95р.№4 (із змінами та доповненнями) відшкодування моральної шкоди це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що не виконання постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року, якою ОСОБА_4 призначено покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб, протягом якого позивач повинен був перебувати під адміністративним арештом, з урахуванням вимог ст.ст.37, 327 КУпАП, не є підставою для відмови ОСОБА_4 у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки законом передбачена відповідальність і за сам факт незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту, а не тільки за незаконне відбуття покарання у вигляді адміністративного арешту.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до п. 14 вказаної Постанови розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Враховуючи вищезазначені вимоги чинного законодавства, тривалість загального строку притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, що складає 11 місяців, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 15 158 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, відповідно до внесених Законом України «Про державний бюджет на 2015 рік» змін, яка з 1 вересня 2015 року становила 1378 грн. (11 місяців х на 1 378 грн. = 15 158грн.).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову ОСОБА_4 у задоволенні його позову, тому рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 листопада 2016 року в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_4 частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди,завданої незаконними рішеннями органу державної влади, задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_4 з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в розмірі 15 158 (п'ятнадцять тисяч сто пятдесят вісім) гривень з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: