АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Притула Н.Г.
№ 22-ц/796/5761/2017 Доповідач - Борисова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Разом з позивачем зареєстрований його спільний з відповідачем син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб з відповідачем розірвано 19.09.2014 року, відповідач з сином проживають за адресою: АДРЕСА_2. Зазначав, що оскільки син ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі тривалий час він є таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилався на те, що у шлюбі у позивача з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 народився спільний син ОСОБА_4, після його народження між позивачем та відповідачем було погоджено зареєструвати дитину у помешканні, що знаходиться у приватній власності позивача ОСОБА_1, а саме в квартирі АДРЕСА_1.

21.11.2013 року син ОСОБА_4 був зареєстрований за вказаною адресою, хоча жодного дня фактично в даній квартирі ні ОСОБА_3, ні спільна дитина ОСОБА_4 не проживали.

За весь час перебування у шлюбі позивач ОСОБА_1 разом з відповідачем ОСОБА_3 та спільним сином ОСОБА_4 проживали виключно у квартирі АДРЕСА_2. З березня 2014 року позивач та відповідач почали жити окремо, а саме: відповідач із сином від першого шлюбу ОСОБА_5 та спільним з позивачем сином продовжили проживати в квартирі АДРЕСА_2, а позивач почав проживати у власній квартирі АДРЕСА_1. Дані обставини були викладені у позові та підтверджені належними доказами.

Проте, суд першої інстанції при розгляді даної справи прийшов до не вірних висновків, котрі не ґрунтуються на матеріалах цивільної справи та не знаходили свого відображення в поясненнях сторін чи інших учасників судового розгляду.

В судовому засідання апеляційної інстанції позивач та представник позивача ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Груніна Д.В. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та просила її відхилити.

Від Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації на адресу суду надійшов лист, в якому вони просять розглядати справу за відсутності їх представника, у зв'язку з великою завантаженістю співробітників.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, направила електронне повідомлення в якому просила відкласти розгляд справи.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки відповідачем не зазначено про причини неявки в судове засідання та щодо їх поважності.

А тому згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим розглядати справу за відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є сином позивача та з поважних причин не проживає за місцем реєстрації, а тому причини для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 24.09.1996 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.02.2013 року. Під час перебування у шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

З копії довідки №487 від 31.08.2016 року, що видана Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (власник) з 24.02.1996 року, ОСОБА_4 (син) з 21.11.2013 року, ОСОБА_8 (фізична особа) з 17.10.2015 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.09.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Актом обстеження умов проживання, складеним начальником відділу опіки та піклування служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації і від 11.06.2015 року, підтверджено ту обставину, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Актом обстеження умов проживання від 14.12.2016 року встановлено, що будь-яких дитячих речей в квартирі АДРЕСА_1 не виявлено.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, позивач володіє та користується вказаною квартирою, несе витрати по її утриманню.

З копії довідки № 286 від 10.09.2014 року виданої ТОВ «Експлуатаційна компанія» вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_9, на підставі договору дарування квартири. Фактично за вищевказаною адресою мешкають дочка власниці ОСОБА_3 та онуки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 8).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.11.2014 року та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.12.2014року встановлено, що дитина ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю (а.с.11-15, 33-39).

Актом обстеження житлово-побутових умов від 26.12.2016 року встановлено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з матір'ю ОСОБА_3 Квартира обладнана всім необхідним для проживання та розвитку дітей (а.с. 56).

Отже, постійним та фактичним місцем проживання дитини ОСОБА_4 є місце фактичного проживання його матері ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_2. Вказані обставини сторонами не оспорюються та матеріалами справи не спростовуються.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право власності на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, положення статей 405 ЦК України та 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для виникнення в неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення неповнолітнього до такого жилого приміщення.

Оскільки фактичним місцем проживанням неповнолітнього ОСОБА_4, з моменту народження, є місце проживання його матері ОСОБА_3, а саме житлове приміщення, яким користується неповнолітня особа за адресою: АДРЕСА_2, то він не може вважатися таким, що набув право користування іншим жилим приміщенням, до якого він не вселявся, тобто квартирою позивача ОСОБА_1

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що неповнолітня дитина - ОСОБА_4 з 2014 року не проживає в квартирі позивача без поважних причин, понад один рік, а тому відповідно до вимог ст. 405 ЦК України вона втратила право користування даним житловим приміщенням.

Проте суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України на вищевказане уваги не звернув, не перевірив та не дав належної оцінки доводам позивача та наданим ним доказам, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції викладені в рішенні суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 є помилковими.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового рішення про задоволення позовних вимог про визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: