АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1436/17 Головуючий 1-ї інстанції - Глібко О.В.
Справа № 644/5437/16-ц Доповідач - Довгаль А.П.
Категорія: захист прав споживачів
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Довгаль А.П.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

при секретарі - Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів та визнання окремих положень договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (надалі - ПАТ «Укрсиббанк»), в якому просив визнати абзац 4 п.1.3.1 та п.8.1 договору про надання споживчого кредиту № від 14.02.2008року несправедливими та недійсними.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що 14.02.2008року між АКІБ «УкрСиббанк», (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № від 14.02.2008року (надалі - кредитний договір), згідно умов якого останній отримав кредит в сумі 51 000,00дол. США зі сплатою 11,90% (відсотків) річних за користування кредитом, строком до 12.02.2038року. Згідно з абзацом 4 п. 1.3.1 договору за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк нараховує на прострочену суму основного боргу процентну ставку, збільшену вдвічі від діючої процентної ставки. Вважає, що абзац 4 п. 1.3.1 кредитного договору не відповідає вимогам п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки підвищена процентна ставка за користування простроченим кредитом складає 23,8% річних, тобто є вдвічі більшою за встановлену абзацом 1 п. 1.3.1 кредитного договору процентну ставку в розмірі 11,90% річних, тобто, являється непропорційно великою сумою компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за кредитним договором. Також вважає, що абзац 4 п. 1.3.1 кредитного договору не відповідає п.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким кредитодавцю забороняється встановлювати у кредитному договорі будь-які збори, відсотки, тощо за дії, які не є послугою у розумінні п.17 ст.1 цього Закону в той час, як послугою є сам кредит, а не користування кредитними коштами позичальником понад встановлений термін. Пунктом 8.1 кредитного договору встановлено право банку вимагати від позичальника сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу за порушення позичальником термінів погашення грошових зобов'язань за кредитним договором. Даний пункт, на його думку, є несправедливим і недійсним, оскільки зобов'язує його сплачувати непропорційно велику суму компенсації (понад п'ятидесяти відсотків вартості продукції) в порушення п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також - порушує пункт 3 ч.5 ст.11 цього Закону, відповідно до якого несправедливими являються умови кредитного договору, які передбачають зміни у будь-яких витратах позичальника, окрім відсоткової ставки.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ «Укрсиббанк» - Левченко І.К. позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, посилаючись на його безпідставність та надуманість.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин справи та на неналежну оцінку наданим доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд з'ясовує чи були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти); якими доказами мотивовано рішення, належними чи допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримані та правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання несправедливими та недійсними абзац 4 п.1.3.1 та п.8.1 договору про надання споживчого кредиту № від 14.02.2008року.

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в п.3 ч.1 ст.3 та ст.627 ЦК України принцип свободи договору, відповідно до якого укладання договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Судовим розглядом встановлено, що 14.02.2008року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №, відповідно до умов якого Банк надав позивачу кредитні кошти в розмірі 51 000,00дол. США зі сплатою 11,90% (відсотків) річних, строком до 12.02.2038року. Платежі здійснюються відповідно графіку платежів, що міститься у додатку 1 до кредитного договору, який невід'ємною його частиною.

Як убачається з виписки до кредитного договору та не заперечується самим позивачем, останній на протязі більше семи років (з лютого 2008 року по квітень 2015 року) належним чином виконував взяті на себе зобов'язання, своєчасно проводив оплату кредитних сум та проценти за користування цими коштами. Лише в квітні 2015 року позивач вперше здійснив прострочення зі сплати чергового платежу.

Згідно абз.1 та 4 п.1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,90% (відсотків) річних.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки вказаної в п.1.3.1. нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або повної сплати платежу встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Укладаючи кредитний договір, ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма його істотними умовами, про що свідчить його підпис на кожній сторінці правочину. При цьому будь-яких застережень з його боку стосовно того, що він не згоден з якимось пунктом договору зроблено не було, тобто всі пункти на той час його повністю влаштовували. Окрім того, п.10.13 кредитного договору визначено, що підписання даного договору свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписання даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2) ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У ст.203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 1,2,3,4,5 цієї статті визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При укладенні вищезазначеного кредитного договору були дотримані передбачені законом обов'язкові умови дійсності правочину та окремих його частин, зокрема, договір вчинено у письмовій формі, зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а саме ОСОБА_1 бажав отримати кредит у визначеному ним розмірі, а Банк за користування його грошами отримати прибуток. Таким чином, цей правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст.215 ЦК України).

Твердження позивача про те, що абз.4 п.1.3.1 кредитного договору є несправедливою умовою договору, оскільки встановлює плату за користування простроченими кредитними коштами у розмірі збільшеному вдвічі від ставки встановлено абз.1 цього ж пункту, колегією суддів не приймаються, з наступних підстав.

Відповідно до п.5) ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі - Закон) несправедливою умовою договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язання за договором.

Продукцією, відповідно до п.19) ст.1 Закону, є «будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Відповідно до ст.ст.47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання кредиту являється банківською послугою.

Згідно зі ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, а відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вартість такої банківської послуги, як кредит, є сплата позичальником процентів за користування кредитними коштами за встановленою у кредитному договорі процентною ставкою.

Таким чином, подвійна процентна ставка встановлена абз.4 п.1.3.1 кредитного договору являється платою за користування позичальником кредитними коштами понад встановлений договором термін.

Відповідно до положень ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст.549 ЦК України).

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно п.8.1 кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що за порушення позичальником термінів виконання будь-яких своїх грошових зобов'язань за кредитним договором, зокрема, термінів повернення кредиту або сплати процентів, банк має право вимагати від позичальника сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, розрахованої за кожен день прострочення.

Таким чином, пеня що погоджена сторонами є різновидом неустойки та одним із засобів забезпечення виконання зобов'язання за договором, тобто, не є компенсацією, витратами, або відшкодуванням у розумінні приписів Цивільного Кодексу України, а тому п.8.1 не підлягає визнанню судом несправедливим й недійсним з підстави, передбаченої п.5) ч.3 ст.18 Закону.

Посилання ОСОБА_1 на відсутність у п.8.1 кредитного договору методики розрахунку пені, колегією суддів не приймаються, оскільки вимоги щодо включення до кредитного договору методики, за якою розраховується пеня, норми цивільного законодавства не містять.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції повно та всебічно досліджені надані сторонами докази, їм дана належна правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України.

Оскільки доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -