Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 323/3057/16Головуючий у 1-й інстанції Мінаєв М.М.
Пр. № 22-ц/778/816/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (надалі Банк) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

13 вересня 2016 року Банк поштою (конверт з відміткою поштового відділення а.с. 21) звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача за кредитним договором № 700013443 від 11.01.2013 року заборгованість станом на 19.08.2016 року у розмірі 89360,31 грн., яка складається з 62098,53 грн. - простроченої заборгованості за кредитом, 12,04 грн. - процентів за користування кредитом, 27249,74 грн. комісії, від сплати якої на користь Банку у добровільному порядку відповідач ухиляється, а також судові витрати 1378,00 грн.

Заочним рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2016 року (а.с. 37-39) позов Банк задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2013 року №700013443 у розмірі 36332,60 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 36320,56 грн. та заборгованості за процентами у розмірі 12,04 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку судовий збір у розмірі 560,16 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За заявою відповідача ОСОБА_2 вищезазначене заочне рішення судом першої інстанції не переглядалось.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 42-47) просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Банку у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 62), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.63).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 16 березня 2017 року (а.с. 71) не відбувся та був відкладений через першу неявку повідомленого про час і місце розгляду цієї справи з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України відповідача ОСОБА_2, зокрема через сайт судової влади (а.с. 66-70).

У судове засідання 11 травня 2017 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України про час та місце розгляду цієї справи (а.с. 72-76) у тому числі відповідач ОСОБА_2 через офіційний сайт судової влади, що узгоджується із вимогами ст. 74 ч. 6 ЦПК України, представник Банку та відповідач ОСОБА_2 повторно не зявились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Відповідач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив.

Банк через свого представника подав апеляційному суду клопотання (а.с. 77-78), в якому просив розглядати дану справу апеляційним судом без участі його представника.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду ухвалила клопотання Банку задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Банку підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов Банку у цій справі частково, а саме: стягуючи заборгованість з відповідача на користь Банку лише за період з часу виникнення заборгованості (вересень 2014 року) до часу звернення позивача до суду (вересень 2016 року) у сумі 36320,56 грн. (заборгованість за кредитом) та 12,04 грн. (заборгованість за процентами) без комісії, суд першої інстанції керувався ст. ст. 6, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України, ст. ст. 1, 8, 88, 213-215 ЦПК України та виходив із наступного.

Банк під час розгляду цієї справи не надав суду доказів відправлення відповідачу вимоги відповідно до п. 10.1 кредитного договору, а тому суд дійшов висновку, що у відповідача не виникло зобовязання щодо дострокового повного повернення кредиту, оскільки момент виникнення такого обовязку залежить від факту направлення йому вимоги Банком та отримання такої вимоги.

Відповідач припинив вносити платежі за кредитним договором з вересня 2014 року, тобто в момент, коли територія Амвросіївського району Донецької області стала не підконтрольною органам державної влади України, а фінансово-господарські звязки з його територією перервались в ході бойових дій з проведення антитерористичної операції. Внаслідок цих подій відповідач був позбавлений можливості належним чином виконувати свої договірні зобовязання з причин, які від нього не залежать.

Вирішуючи питання щодо вимоги про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 27249,74 грн., суд першої інстанції виходив з такого.

За змістом п. 2.9 кредитного договору, додатку до кредитного договору передбачено, що щомісячна комісійна винагорода за управління кредитними грошовими коштами складає 1,25% від суми кредиту, що в грошовому еквіваленті становить 1135,81 грн. на місяць, і вона підлягає сплаті в момент внесення чергового платежу за кредитом.

При цьому, кредитний договір не містить чіткого та зрозумілого визначення того, у чому полягає послуга з управління кредитними грошовим коштами. Не містить кредитний договір й прямого зобовязання позивача надавати такі послуги. Так, за змістом п. 2, п. 5.1 Банк зобовязався лише видати кредит в порядку та розмірі відповідно до умов договору.

Банк не надав жодного доказу того, що протягом часу з вересня 2014 року по вересень 2016 року він надав, а відповідач ОСОБА_2 отримав послугу з управління кредитними грошовим коштами.

З огляду на це, оскільки оплата такої послуги привязується до моменту внесення чергового платежу за кредитом, а у вказаний період платежі відповідачем не вносились, - то відсутні підстави вважати, що послуга з управління кредитними грошовим коштами була надана і Банк має право на її оплату.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що 11.01.2013 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 700013443 (а.с.5-9), за умовами якого відповідно до п. 2 та додатку до цього договору ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 90864,69 грн. з цільовим призначенням для оплати (часткової оплати) вартості транспортного засобу BYD, F3, 2012 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, та оплати супутнього страхового платежу й комісії позивачу за перерахування цього страхового платежу.

Відповідач ОСОБА_2 взяв на себе зобовязання повернути кредит в строк до 11.01.2018 року шляхом сплати щомісячних платежів згідно узгодженого сторонами графіку, а також сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 0,01% річних та щомісячну комісію за управління кредитними грошовими коштами з розрахунку 1,25 % від суми кредиту.

Факт видачі кредиту та його часткового повернення відповідачем підтверджується випискою по особовим рахункам від 19.08.2016 року, наданою Банком (а.с. 13).

Згідно із цією випискою, а також наданим Банком розрахунком заборгованості (а.с. 12), остання почала виникати з вересня 2014 року.

До того часу відповідач ОСОБА_2 належним чином виконував свої зобовязання, від сплати заборгованості на користь Банку у добровільному порядку відповідач ухиляється.

Хоча в силу вимог ст. 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Заборгованість відповідача перед Банком за вищезазначеним кредитним договором станом на 19.08.2016 року становить 89360,31 грн., та складається з 62098,53 грн. - простроченої заборгованості за кредитом, 12,04 грн. - процентів за користування кредитом, 27249,74 грн. комісії (розрахунок (а.с.12).

Проте, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи, рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 60 ч. 4 ЦПК України.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Суд першої інстанції при вирішенні цієї справи не звернув належної уваги на наступне.

Ненадіслання досудової вимоги Банком позичальнику ОСОБА_2 не є перешкодою для реалізації права Банком, як кредитором, звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Суд першої інстанції помилково ототожнив момент виникнення права Банку на дострокове повернення кредиту з фактом направлення боржникові досудової вимоги про усунення порушень.

Оскільки, відповідно до п. 6.1 кредитного договору Банк має право вимагати від позичальника ОСОБА_2 дострокового виконання зобовязань з повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та іншим платежів за цим договором, зокрема, у разі затримання сплати частини кредиту та (або) інших платежів щонайменше на один календарний місяць.

За змістом п. 29 постанова ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Так, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не здійснює чергових платежів з вересня 2014 року.

Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом до суду у вересні 2016 року.

В силу вимог ст. 1050 ч. 2 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до тю. 1048 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до п. 3 вищезазначеного кредитного договору сторонами було погоджено, позичальник зобовязався в порядку та на умовах, що визначені цим договором виплачувати Банку проценти за користування коштами та комісійну винагороду.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного стану.

В силу вимог ст. 629 ЦК України встановлено обовязковість виконання договору сторонами.

Згідно із ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції на дату підписання спірного кредитного договору) визначено, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Під час укладення кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами, які передбачали, зокрема, сплату банкові щомісячної комісії за управління кредитом, та погодився з ними.

Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Правилами бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України (надалі - Правила), затвердженими постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 р. N 255, визначено, що у результаті операційної діяльності в банку виникають доходи і витрати, зокрема, процентні доходи і витрати, комісійні доходи і витрати.

Пунктом 2.9 вищезазначеного кредитного договору сторонами було погоджено, що комісійна винагорода за управління кредитом становить 1,25% від суми кредиту та розраховується від суми кредиту, зазначеної в п.2.1 розділу №1 цього договору; сплата такої винагороди здійснюється позичальником щомісячно протягом відповідного користування кредитом.

Зміст даних послуг банку полягав у сприянні позичальнику у виконанні ним своїх зобов'язань за вищезазначеним договором, та Банк вчиняв дії на користь позичальника по управлінню кредитом, які полягають у наданні позичальнику комплексу сукупних послуг інформування позивача про стан заборгованості (надання виписок, смс-повідомлень), що направлені на запобігання виникнення випадків прострочення виконання зобов'язань позичальника за цим договором.

У відповідності до п. 8 вищезазначеного кредитного договору відповідач підтвердив, що ознайомлений з його умовами, з вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, та взяла на себе зобов'язання своєчасно повертати отриманий кредит та сплачувати проценти за користування ним, належно виконувати усі умови, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, що передбачені цим договором.

Також у відповідності до п.3.1 постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року - Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всі комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

У даному випадку йде мова саме про надання Банком позичальнику комплексу послуг, як то надання виписок та повідомлень про стан кредитного залишку, тобто тих дій, правомірність яких передбачена ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», та п.3.1 постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», та які взагалі не пов'язаних з діями Банку за власне ведення справи позичальника, зазначені в п.3.6 постанови.

При вищевикладених обставинах, Банк мав право на стягнення достроково з відповідача на свою користь у цій справі всієї вищезазначеної заборгованості за вказаним кредитним договором сторін, у тому числі у вигляді комісії.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2016 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити; стягнути з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2013 року №700013443 станом на 19.08.2016 року у розмірі 89360,31 грн., а саме: за кредитом: 62098,53 грн., по відсотках 12,04 грн., по комісії 27249,74 грн.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь Банку слід стягнути судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у сумі 2893,80 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову до суду 1378,00 грн. а.с. 4 + належний розмір судового збору за подачу апеляційної скарги 1515,80 грн. (платіжне доручення на суму 1518,00 грн. а .с. 59).

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2016 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» () заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2013 року №700013443 станом на 19.08.2016 року у розмірі 89360,31 грн. (вісімдесят девять тисяч триста шістдесят гривень тридцять одна копійка), а саме: за кредитом: 62098,53 грн., по відсотках 12,04 грн., по комісії 27249,74 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» () судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у сумі 2893,80 грн. (дві тисячі вісімсот девяносто три гривні вісімдесят копійок).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_3ОСОБА_4