Номер провадження: 22-ц/785/1791/17
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Цюри Т.В.

- Сидоренко І.П.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернишова Наталія Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 (діючого в інтересах ОСОБА_3) на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2016 року, -

встановила:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до відповідачів, у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_5 подарував вказану квартиру ОСОБА_4, який посвідчений 07.10.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишовою Н.Г., за реєстровим № 2902.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні у повному обсязі. Зазначав, що 23.09.2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 52/17742/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності було накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

07.10.2015 року було укладено договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_5 подарував вказану квартиру ОСОБА_4

Виходячи з вищенаведеного представник позивача зазначив, що договір дарування квартири від 07.10.2015 року укладений незаконно, виключно з метою не допустити

накладення арешту на зазначену квартиру, а тому підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, так як договір дарування квартири був укладений відповідно до вимог чинного законодавства, а відповідач під час укладення договору дарування не знав про існування ухвали про накладення арешту на спірне майно.

Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилась надала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності, просила у задоволенні позову відмовити.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернишова Наталія Георгіївна надала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності, при розгляді справи просила врахувати її пояснення по справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернишова Наталія Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 07.10.2015 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування нерухомого майна № 2902, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишовою Н. Г., за яким ОСОБА_4 отримала у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, цивільне законодавство виходить зі змісту самої протиправної дії небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості рушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на це, можливо дійти до висновку, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями ст. 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. (Правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13. 04. 2016 р. № 6-1528цс15).

Оспорюваний договір є самостійним цивільно-правовим договором, що відповідає положенням ст.ст. 203, 717, 719 ЦК України, зміст якого полягає в передачі дарувальником

майна обдарованому. Предметом цього договору є квартира, яка перебувала у власності дарувальника на момент укладення договору і щодо якої не було жодного обтяження або обмеження на розпорядження нею в тій чи інший спосіб.

За наслідками цього договору нерухомість перейшла від однієї особи до іншої у спосіб передбачений законодавством України, не містячи жодних протиправних дій спрямованих на завдання шкоди для інтересів держави і суспільства загалом.

Таким чином суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є таким, що порушує публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Однак допустимих та достовірних доказів такого наміру відповідачів у матеріалах справи не має.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.09.2015 р. у цивільній справі № 522/17742/15-ц на зазначену квартиру було накладено арешт. При цьому власник нерухомості ухвалу, на перешкоджання у виконанні якої зауважує позивач, не отримував і не мав про неї жодної інформації, тобто не будучи обізнаним про неї, не міг чинити якихось перешкод.

З матеріалів справи в рамках якою було накладено арешт на спірне майно вбачається, що відповідачі не приймали участі у справі та не були сповіщені про день, час та місце розгляду справи належним чином.

З даним фактом в суді апеляційної інстанції погодилась і інша сторона.

Більш того, позивач зазначав, що з моменту винесення вказаної ухвали було розпочато дії по її виконанню, які проводилися відповідним державним виконавцем. Закінченням виконання такої ухвали є внесення даних про обтяження у відповідний державний реєстр, що і було зроблено.

Однак, на момент укладання спірного договору в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні будь-які відомості про арешт або іншу заборону стосовно вказаної нерухомості. Тобто для укладення спірної угоди жодних перешкод не було.

На підставі наведеного суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не наведено жодної підстави та прямих або непрямих доказів для кваліфікування дій відповідачів, як таких, що спрямовані на ухилення від виконання судового рішення або перешкоджання його виконанню шляхом укладення оспорюваного договору.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний правочин є дійсним в розумінні положень ст. 228 ЦК України та не містить підстав для визнання його недійсним з підстав передбачених ст. 215 України, так як відповідає загальним положенням про правочин та окремим положенням цивільного законодавства, що регулюють правовідносини за конкретним видом договору - договору дарування нерухомого майна, а тому відсутні підстави для задоволення даного позову.

Що стосується посилань зазначених в апеляційній скарзі, то вони або спростовуються матеріалами справи, або не є підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при поверненні позовної заяви не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 (діючого в інтересах ОСОБА_3) - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції

Судді апеляційного суду Одеської області В. А. Станкевич

Т.В. Цюра

І.П. Сидоренко