Справа № 333/3583/15-ц
Провадження № 2/333/20/17
21 березня 2017 р. м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Кулик В.Б.,
при секретарі Довгаль А.Г.,
за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, цивільну справу за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» про визнання договору іпотеки недійним, -
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ по Комунарському району служби (управління) у справах дітей ЗМР про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.
Позивач просить ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPS0GK50080307 від 03.05.2006 року, в розмірі 1 572 598 грн. 36 коп., з яких 260 087 грн. 33 коп. заборгованість за кредитом; 391 098 грн. 26 коп. заборгованість за відсотками; 108 606 грн. 57 коп. заборгованість за комісією; 812 806 грн. 20 коп. заборгованість за пенею, звернути стягнення на квартиру загальною площею 96,80 м.кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки № 147 від 03.05.2006 року з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в Договорі іпотеки, а саме 257 500 грн., будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Додатково банк просить виселити всіх відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, яка є предметом іпотеки.
Свої вимоги мотивував тим, що 03.05.2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ZPS0GK50080307, згідно з умовами якого ОСОБА_2 надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 309 000 грн., зі сплатою 12,00% відсотків річних та кінцевим терміном погашення до 04.05.2026 року.
В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку Банку було передано нерухоме майно, а саме квартира № 1, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Антарктична, буд. № 51.
Позивач стверджує, що на теперішній час відповідач свої зобов'язання щодо погашення заборгованості по наданому кредиту належним чином не виконує, в результаті чого має заборгованість за кредитом.
28.07.2015 року до суду з самостійними вимогами про визнання предмету іпотеки недійсним звернулася, як третя особа, ОСОБА_7
Як на підставу своїх вимог посилалася на наслідки недійсності правочину, зокрема те що, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2011 року, справа № 2-2167/11, за її позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, договір купівлі-продажу наслідком укладання якого стало укладання спірного договору іпотеки, було визнано недійсним і рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.08.2013 року, справа № 333/3204/13-ц, за її позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру № 1 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Антарктична, буд. № 51, було визнано право власності за ОСОБА_7 на вказану вище квартиру.
Вищевказане і стало підставою, для звернення до суду з даним позовом.
Представник позивача у судовому засіданні, підтримала доводи, викладені в позовній заяві, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти задоволення вимог третьої особи ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки недійсним заперечує, просить відмовити в задоволенні.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце його проведення сповіщалися своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надходило.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ по Комунарському району служби (управління) у справах дітей ЗМР у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи за відсутністю представника служби, в якій просить прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини.
Третя особа з самостійними вимогами про визнання договору іпотеки недійсним ОСОБА_7 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від неї до суду не надходило.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають задоволенню, а у задоволені самостійних вимог третьої особи ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки недійсним слід відмовити, виходячи з наступного.
Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, Житловим кодексом України, Законом України «Про іпотеку», зобовязаннями щодо кредитного договору та договору іпотеки.
В судовому засіданні встановлено, що 03.05.2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ZPS0GK50080307, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 309 000 грн., зі сплатою 12,00% відсотків річних та кінцевим терміном погашення до 04.05.2026 року. Відповідно до п.1.1 кредитного договору, грошові кошти надавалися на придбання житла.
Позивач повністю виконав взяті на себе кредитним договором зобовязання щодо надання відповідачу кредиту в обсягах встановлених договором.
Відповідач належним чином взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконує, в результаті чого за кредитним договором № ZPS0GK50080307 від 03.05.2006 року, утворилася заборгованість, яка станом на 05.05.2015 року становить 1 577 598 грн. 36 коп., з яких: 260 087 грн. 33 коп. заборгованість за кредитом; 391 098 грн. 26 коп. заборгованість за відсотками; 108 606 грн. 57 коп. заборгованість за комісією; 812 806 грн. 20 коп. заборгованість за пенею.
В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме квартира № 1, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Антарктична, буд. № 51.
Дана квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 03.05.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 145, де продавцем виступала ОСОБА_7
Банк неодноразово звертався до відповідача, який є позичальником та іпотекодавцем одночасно, з вимогами про усунення порушення виконання основного зобовязання (а.с. 11-16). Дані вимоги виконанні не були.
Відповідно до умов договору іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених цим договором та кредитним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязань за кредитним договором, а у разі невиконання Іпотекодавцем цієї вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з п. 21 договору іпотеки, сторони домовились, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до 4.2. ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст. 7, п. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя
Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотеко держателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотеко держатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцяти денного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки,вправі письмово повідомити іпотеко держателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дні отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлення надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотеко держателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцяти денного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету її прав і вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотеко держатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій інший особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотеко держателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, що передбачає право іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця… Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленимистаттею 42 цього Закону. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
За змістом ч. ч. 1, 2, 4 ст. 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки), держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.
Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:
1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (ст. 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору, зясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;
2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.
Зазначена правова позиція Верховного Суду України викладена у справі № 6-1080цс15 від 3 лютого 2016 року, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Статтею 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.
Відповідно до довідки Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області а.с. 24), в спірній квартирі зареєстровані такі особи: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована з 13.07.2000 року; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована з 07.07.2012 року; ОСОБА_5, 21.10.2011року народження зареєстрований з 07.07.2012 року; ОСОБА_3, 27.12.1971року народження, зареєстрований з 18.07.2006 року.
Відповідно, на момент укладення кредитного та іпотечного договорів, неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживали в спірній квартирі, оскільки на момент укладення договору ще не були народженні.
Суд вважає можливим визначити спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом звернення стягнення на квартиру загальною площею 96,80 м.кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки № 147 від 03.05.2006 року з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в Договорі іпотеки, а саме 257 500 грн., будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Додатково банк просить виселити всіх відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, яка предметом іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPS0GK50080307 від 03.05.2006 року, в розмірі 1 572 598 грн. 36 коп., з яких 260 087 грн. 33 коп. заборгованість за кредитом; 391 098 грн. 26 коп. заборгованість за відсотками; 108 606 грн. 57 коп. заборгованість за комісією; 812 806 грн. 20 коп. заборгованість за пенею.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс15 зазначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).
Відповідно до ст. 360-7 ЦК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неодноразового застосування судом ( судами) касаційної інстанції одних і тих же самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідності із рішенням Верховного Суду України.
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, грошові кошти надавалися на придбання житла. І як встановлено в судовому засіданні та відповідно до умов договору іпотеки майбутній предмет іпотеки придбався за кредитні кошти надані позичальнику ОСОБА_3 згідно з умовами кредитного договору № ZPS0GK50080307 від 03.05.2006 року.
Згідно з ч. 4 статті 109 ЖК Української РСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 1322 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 1322 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Тому вимоги позивача про виселення також підлягають задоволенню, таку позицію має також Верховний суд України (ВСУ у справі № 6-197цс16 від 22 червня 2016 року)
Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 4 019 грн. 40 коп.
Щодо заявлених вимог третьої особи ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки недійсним, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на рішеннях Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2011 року та від 13 серпня 2013 року, справи № 2-2167/11 та 333/3204/13-ц відповідно, які були скасовані відповідно рішеннями апеляційного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року та від 09 червня 2016 року.
Враховуючи викладене вище, та керуючись ст. ст. 16, 554, 1054 Цивільного кодексу України; ст. ст. 7, 12, 33, 34, 35, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української РСР, ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 224-226, 292, 294 ЦПК України, суд, -
Позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити.
Виселити без надання іншого житлового приміщення, ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН: НОМЕР_1), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4) та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.
Самостійні вимоги третьої особи ОСОБА_7 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_3, про визнання договору іпотеки недійсним залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя В.Б. Кулик