Справа № 174/7/17
п/с № 2/174/98/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2017 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді - Данилюк Т.М.,

за участі секретаря Пелипас Н.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Вільногірськ, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, про припинення права власності на частку у спільному майні.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначила, що її батькові ОСОБА_5, належала квартира АДРЕСА_1 (колишня вул. Леніна) в м. Вільногірську Дніпропетровської області, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 травня 2002 року, виконавчим комітетом Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, згідно з розпорядженням від 25.04.2002 р. за № 29-р. Право власності на зазначене вище житло, було зареєстроване БТІ «ВО ЖКГ м. Вільногірська» за № 2682 у книзі за № 7. При житті її батько склав заповіт, який було посвідчено нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори, реєстровий № 2084.

Батько помер 06 червня 2016 року в м. Вільногірську Дніпропетровської області і після його смерті у встановлені законом строки вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, до складу якої ввійшла 1/2 частина зазначеної вище квартири.

Іншу 1/2 частку зазначеної вище квартири успадкувала відповідачка, як спадкоємець за законом 1-ї черги, яка на час відкриття спадщини перебувала в зареєстрованому шлюбі з її батьком. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку успадкованої квартири було видано відповідачці 22 грудня 2016 р.

Вона на цей час проживає за іншою адресою, але має намір переселитись до спірної квартири для постійного проживання в ній. В свою чергу відповідачка, наміру користуватись спірною квартирою не має, використовувати її для власного проживання також, оскільки увесь час відповідачка залишалась зареєстрованою у своєму власному, приватному будинку, розташованому в м. Вільногірську.

Крім того, її пропозиції сплатити їй її частку в спірному житлі, відповідачка ігнорує, за комунальні послуги у спірному житлі не сплачує та витрат по утриманню квартири не здійснює, сплатити позивачці частку вартості квартири відповідачка також не бажає.

З цих підстав просить суд, припинити право власності відповідачки на 1/2 частку належного їй спірного майна - квартири АДРЕСА_2 та визнати за позивачем право власності на іншу 1/2 частку квартири, яка належала відповідачці, право на яку припиняється. В порядку компенсації вартості майна відповідачки, стягнути з позивача на користь відповідачки дійсну вартість належній відповідачці 1/2 частки спірної квартири.

Позивачка в судовому засіданні позов та обставини викладені в ньому підтримала, просила його задовольнити, посилаючись на те, що 1/2 частка квартири є неподільною та спільне користування співвласників є неможливим, так як у них конфліктні відносини і спільне проживання з відповідачкою в одній квартирі неможливе, тому нею були внесені кошти на депозит в рахунок ? частки відповідача та просить залишити за нею батьківську квартиру. Експертизи з приводу неподільності квартири не проводила. Додатково зазначила, що в спірній квартирі проживає її донька з дитиною. Коли донька перейшла жити в квартиру, то вони поміняли замки і відповідачці ключі не дали. Також пояснила, що в спірній квартирі разом з відповідачкою ніколи не проживала і вважає, що це неможливо лише через її внутрішні переконання.

У судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові, також пояснив, що відповідно до ст.365 ЦПК України, спільне володіння і користування майном є неможливим, позивач не може проживати разом з відповідачем, частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною і припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, так як у неї є інше житло, посилаючись при цьому на норми ЦК України та практику Верховного Суду України.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, пояснила, що має намір проживати і користуватися спірною квартирою, право власності на ? частку, отримала по закону, зазначила, що подала до суду позовну заяву про усунення перешкоди в користуванні житлом, а саме цією квартирою, так як позивачка чинить їй перешкоди, недаючи ключі від вхідних дверей, так як замки там були змінені.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Зазначив, що позивач чинить перешкоди відповідачці у користуванні квартирою, не дає їй можливості доступу до житла, так як змінивши замки до вхідних дверей не дала їх відповідачці. Вважає, що спільне користування квартирою є можливим, незважаючи на ті відносини які склалися. Підтвердити протилежне немає можливості так як а ні позивачка, а ні відповідачка в спірній квартирі не проживали. Вважає, що частка відповідача є рівною з часткою позивача 1/2, тому немає підстав вважати її незначною, припинення права власності відповідача на зазначену частку завдасть істотної шкоди відповідачу, так як позбавить її власності, якою вона бажає користуватися. Зауважив, що позивачка і відповідачка мають у власності інше житло, частки їх є рівними, тому вони рівні у своїх правах на спірну квартиру. Вважає, що позивачем не доведено належними доказами тих обставин, що квартира є неподільною, а частка є незначною та не може бути виділена в натурі, як і інших підстав позову, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У відповідності до вимог вищезазначених норм чинного законодавства та враховуючи правовідносини, які склалися між сторонами, судом встановлено наступне:

16 червня 2016 року помер ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 07.06.2016р., про що зроблено актовий запис за № 157.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, належить на праві власності по ? частки квартири успадкованої ними після смерті ОСОБА_5, розташованої за адресою: № 22 в будинку № 67-а по вул. Центральній (колишня вул. Леніна) в м. Вільногірську Дніпропетровської області, вартість якої становить 71369,00 грн. (а.с.6-7).

Як вбачається з копії довідки № 7160 від 15.11.2016 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, інших зареєстрованих за цією адресою осіб не значиться (а.с.11).

Відповідно до довідки №1919 від 14.03.2017 року, ОСОБА_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 А, кв.7(а.с. 52). Дана квартира належить їй на праві приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою від 15.03.2017 року, виданого КП «БТІ м. Вільногірська» (а.с.53).

Згідно наданих позивачем квитанцій, нею депозит було поставлено 71369 грн., в рахунок ? частки ОСОБА_3, у спільному майні, а саме квартири АДРЕСА_1 (колишня вул. Леніна) в м. Вільногірську Дніпропетровської області (а.с.57).

В свою чергу, відповідачка ОСОБА_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується довідкою № 2749 від 10.04.2017 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені (будинку) осіб (а.с.58). Даний будинок належить їй на праві власності, що підтверджується копією договору дарування від 10.05.1994 року (а.с. 59-60) та не заперечувався самою відповідачкою у судовому засіданні.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частина 4 ст. 355 ЦК України, встановлює презумпцію дії правового режиму права спільної часткової власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Така презумпція застосовується в тих випадках, коли в договорі конкретно не визначено правовий режим спільності.

Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Частини1-3 статті358 ЦК України, передбачають що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Як роз'яснюється у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним.

В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-68цс14), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність з цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що відповідно до п. 4 ч. 1ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Згідно ст. 316 ЦК України ,правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положення ст. 317 ЦК України, передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Отже, підставами даного позову є ст. 365 ЦК України, частина 1 якої регламентує, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

В свою чергу, судом встановлено, що частка відповідача ОСОБА_3, в спірному нерухомому майні є рівнозначною частці позивача ОСОБА_1 - 1/2, тому вказана частка не є незначною і не може слугувати як одна з підстав позову.

Зприводу неможливості виділенні частки в натурі та неподільності речі, то відповідно до п. 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 р оку № 55 поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм.

В свою чергу а ні позивачем, а ні представником позивача таке клопотання не заявлялося, хоча судом було вголос розяснено їх процесуальні права та обовязки, посилання представника позивача на висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з обєкта нерухомого майна від 11.05.2017 року, виданого керівником субєкта господарювання КП «БТІ м. Вільногірська», як доказ на підтвердження неподільності речі суд до уваги не приймає, виходячи з того, що є не зрозумілим з чого виходила особа та на які норми посилалася при виготовленні такого висновку, не підтвердженим є і той факт, що особа, яка його підписала володіє спеціальними знаннями та уповноважена зробити такий технічний висновок.

Тому у суду відсутні підстави вважати, що оспорювана квартира є неподільною та є неможливим виділити ? частку оспорюваної квартири в натурі.

Що стосується неможливості спільно володіти та користуватися спірною квартирою, то суд вважає, що дана підстава є передчасною, так як в судовому засіданні встановлено, що незважаючи на неприязні відносини, а ні позивачка, а ні відповідачка в цій квартирі не проживали, тимпаче спільно та не зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_5 (колишня вул. Леніна) в м. Вільногірську. В квартирі проживає дочка позивачки з своєю сімю. А відповідачка взагалі не мала доступу до цієї квартири, так як їй не дали ключі від вхідних дверей, дані факти підтвердила позивачка в судовому засіданні.

Не погоджується суд і з тим, що припинення права власності на ? частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, так як позбавлення особи значної частки у спільному майні, не може не завдати істотної шкоди, відповідачу, виходячи лише з того, що у неї в наявності є інше майно, а отримання коштів за позбавлення права власності на ? частину житла особи не є спів мірним, враховуючи те, що відповідачка отримала право власності на ? на законних підставах, бажає проживати там та користуватися власністю, однак не має такої можливості, так як у неї відсутні ключі від вхідних дверей.

Так, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності сукупності вимог передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України , які дають право на припинення права власності ОСОБА_3 на її частку у квартирі АДРЕСА_1 (колишня вул. Леніна) в м. Вільногірську Дніпропетровської області, шляхом компенсації її вартості, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

В звязку з відмовою в задоволенні позову судові витрати віднести на рахунок позивача.

Керуючись п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», ст.ст. 4, 8,10, 11, 58-61, 79, 88, 169 209, 212- 215, 222, ЦПК та у відповідності до ст.ст. 21, 24, 41, Конституції України, ст.ст. 316,317,319,328,355,357,358,361, 365 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Вільногірського міського суду

Дніпропетровської області ОСОБА_6