Провадження № 22-ц/780/5404/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 26 11.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

11 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Мережко М.В.,

суддів: Данілова О.М., Суханової Є.М.,

секретар: Шуляк Д.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Терра Банк», відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним акту та визнання права власності на майно.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що він був власником 3/10 частин земельної ділянки площею 2,2610 га, яка знаходиться на території Тарасівської сільської ради. Інші 7/10 частин належать ОСОБА_3

Вказана земельна ділянка була передана в іпотеку ЗАТ «Інвест-Кредит банк», правонаступником якого є ПАТ «Терра Банк», у якості забезпечення виконання кредитних договорів, укладеного 25 грудня 2007 року між ЗАТ «Інвест-Кредит банк» і ОСОБА_2 та 25 грудня 2007 року між ЗАТ «Інвест-Кредит банк» і ОСОБА_3

Позивач вказував, що свої зобов'язання за кредитним договором він виконав у повному обсязі та погасив заборгованість. Але ПАТ «Терра Банк», у порушення вимог чинного законодавства, звернулось до приватного нотаріуса, яким вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на іпотечне майно, в тому числі, 3/10 частин, що належать йому на праві власності. За заявою стягувача було відкрито виконавче провадження.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року даний виконавчий напис був визнаний таким, що не підлягає виконанню. При цьому, у судовому рішенні було встановлено, що він не має заборгованості по кредитному договору.

У подальшому постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року було визнано протиправною та скасовано постанову ВДВС в частині відкриття виконавчого провадження по зверненню стягнення на його частину земельної ділянки, а також інші дії та рішення державного виконавця в частині його земельної ділянки.

ОСОБА_2 вказував, що своїми діями відповідачі грубо порушили норми чинного законодавства та його права, тому для відновлення порушених прав позивача слід визнати за ним право власності на дану земельну ділянку.

На підставі викладеного просив суд визнати недійсним та скасувати акт №372-11/2 від 28 грудня 2011 року Відділу примусового виконання рішень ДВС України державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки; визнати за ним право власності на 3/10 земельної ділянки загальною площею 2,2610 га, що розташована за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада, кадастровий номер НОМЕР_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов частково, визнати недійсним і скасувати акт № 372-11/2 від 28 грудня 2011 року відділу примусового виконання рішень ДВС України про реалізацію предмета іпотеки.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Інвест-Кредит банк» (правонаступником якого є ПАТ «Терра Банк») укладено кредитний договір №48-Ф/07/04, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 1 767 000 грн. (а.с. 15-20).

25 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Інвест-Кредит банк» укладено кредитний договір №47-Ф/07/04, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 3 996 065 грн (а.с. 9-14).

З метою забезпечення виконання вказаних договорів між ЗАТ «Інвест-Кредит банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_2, укладено договір іпотеки від 25 грудня 2007 року (а.с. 21-25).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідо зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

За правилами ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтею 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи та пояснень сторін було встановлено, що ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором не виконала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Відповідно до п.1.1 договору іпотеки, в іпотеку передано земельну ділянку площею 2,2610 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада: загальною площею 1,1305 га, кадастровий номер НОМЕР_2, та загальною площею 1,1304га, кадастровий номер НОМЕР_3.

Іпотекодавці передали в іпотеку земельну ділянку в наступних частках: ОСОБА_2 - 3/10 часток земельних ділянок (площею 0,67827га) та ОСОБА_3 - 7/10 часток земельних ділянок (площа 1,58263га).

У п.3 договору іпотеки сторони погодили, що у випадку не виконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язання в цілому або в частині, а також в інших випадках, передбачених цим договором та кредитним договором або чинним законодавством, іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в порядку, передбаченим цим договором та чинним законодавством.

Відповідно до вимог ст. ст. 589, 590 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін).

Відповідно до положень ст. ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувана; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

Обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку», статтею 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.5 вказаної норми, якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставо держателя.

Аналогічні положення визначені нормами Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Пунктом 4 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання умов кредитного договору, в тому якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо ця інформація або документи, надані іпотекодавцями при укладенні цього договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцями умов даного договору, а також у інших випадках, передбачених кредитним договором.

При цьому в договорі визначено, що кредитний договір - це кредитний договір №47-Ф/07/04 від 25 грудня 2007 року, укладений між іпотекожерожателем та ОСОБА_3, та кредитний договір №48-Ф/07/04 від 25 грудня 2007 року, укладений між іпотекожерожателем та ОСОБА_2, а також усі додаткові угоди, додатки, зміни та доповнення до них, які чинні на момент укладення цього договору та можуть бути укладені в майбутньому. А зобов'язання - зобов'язання іпотекодавців, що випливають з кредитного договору, а також цього договору (п.1, 2 розділ «Терміни та тлумачення»).

Відповідно до п.4.2 договору іпотеки звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

З матеріалів справ також вбачається, що 22 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тополовою О.М. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог кредитора, а саме на земельну ділянку площею 2,2610га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належить на праві власності в наступних частках: 3/10 частини - ОСОБА_2 та 7/10 частин - ОСОБА_3 (а.с. 26-27).

17 грудня 2010 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Черноволовим В.А. було відкрито виконавче провадження (а.с. 28-29).

28 грудня 2011 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Унгуряну С.І. був виданий акт № 372-11/2 про реалізацію предмета іпотеки. Відповідно до вказаного акту було встановлено, що відбулись прилюдні торги з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону «Про іпотеку», Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» та відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року №68/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 за №745/4038 (а.с. 33-34).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тополової О.М. визнано таким, що не підлягає виконанню.

Однак, вказане рішення не може бути визнане належним і допустимим доказом у даній цивільній справі, оскільки воно було скасоване в частині задоволення позовних вимог рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року (а.с. 226-228).

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів того, що виконавчий напис нотаріуса Тополової О.М. про звернення стягнення на предмет іпотеки, вчинений з порушенням вимог законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про відкриття виконавчого провадження від 17.12.2010 ВП№23356505 в частині звернення стягнення на земельну ділянку площею 2,2610 га кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1, яка розташована за адресою :Київська область, Києво-Святошинський р-н, Тарасівська сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності в наступних частках: 3/10 належить ОСОБА_2; визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про стягнення з боржника виконавчого збору від 02.12.2012 ВП№23356505 в частині стягнення з ОСОБА_2 суми виконавчого збору у розмірі 724 423, 88 грн.; визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про повернення виконавчого документа стягувачеві від 07.02.2012 ВП№23356505 в частині, що стосується ОСОБА_2

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пленум ВС України у п. 7 постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» визначив, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Ні ПАТ «Терра Банк», ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 не брали участі у вказаній адміністративній справі, тому обставини встановлені цим рішенням суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги. При цьому, постанова Окружного адмінінстративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року містить посилання на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва, яке на є частково скасованим на час розгляду справи. Інших доказів на підтвердження своїх доводів щодо недійсності та скасування оскаржуваного акту позивач суду не надав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з роз'ясненням п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Однак, позивач не довів, що виданий йому державний акт було втрачено і відмовлено у видачі нового свідоцтва про право власності на земельну ділянку, тобто що з даного приводу існує спір із органами державної влади. Свій позов ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що він є власником спірної земельної ділянки, яка вибула із його власності поза його волею, та просив захистити його право власності як порушене.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що додаткове визнання права власності не ґрунтується на вимогах закону і утворює подвійність, а відтак, є надмірним способом захисту.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 на час вирішення спору є власником земельної ділянки площею 0,6783га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_4, що знаходиться на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (а.с. 225).

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 набула права на земельну ділянку з порушенням чинного законодавства. Отже, позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку в даному спорі є неналежним способом захисту та не можуть бути задоволені.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року №898-IV, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 3 ст. 33, ст. 35 цього Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Твердження апелянта щодо безпідставного неврахування судом першої інстанції обставин, встановлених заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року та постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року оцінюються колегією суддів критично, оскільки заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва на даний час є скасованим, а обставини, встановлені постановою Окружного адміністративного суду м. Києва не є беззаперечним доказом у вказаній цивільній справі, оскільки були спростовані під час розгляду даної цивільної справи особами, що не брали участі під час розгляду адміністративної справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий М.В. Мережко

Судді О.М. Данілов

Є.М. Суханова