Номер провадження: 22-ц/785/6221/17
Номер справи місцевого суду: 491/1275/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Драгомерецького М.М.

суддів: Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Бахірко А.Г.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

26 жовтня 2016 року року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, який в подальшому був нею уточнений (а.с. 51) до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Мотивуючи свої вимоги тим, що з 23 липня 1985 року по 02 березня 2015 року вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5.

02 березня 2015 року рішенням Ананьївського районного суду Одеської області шлюб було розірвано. Свідоцтва про розірвання шлюбу сторони не отримували. Але після розірвання шлюбу вони з відповідачем проживають в одному житловому будинку з господарськими будівлями, хоча в окремих кімнатах. В звязку з цим виникла потреба у поділі спільного майна подружжя.

Тому ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити у повному обсязі з наведених в уточнюючій позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково, а саме, в частині поділу іншого майна між подружжям не заперечували з урахуванням наданого позивачем акту опису майна, однак щодо поділу житлового будинку між подружжям заперечили у звязку з тим, що вважають, що житловий будинок не оформлений належним чином, а тому не може бути обєктом поділу спільного майна.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Суд визнав право спільної сумісної власності подружжя на майно ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та виділив ОСОБА_5: машину пральну „Малютка вартістю 200 гривень; стіл кухонний з 4 стільцями вартістю 250 гривень; шафу вартістю 200 гривень; диван вартістю 200 гривень; софу вартістю 200 гривень; стіл журнальний вартістю 50 гривень; крісла 2 шт. на суму 100 гривень; стінку меблеву вартістю 1 700 гривень; пилосос „Віхр вартістю 300 гривень; кондиціонер вартістю 2 600 гривень; плиту газову „Електа вартістю 1 200 гривень; стіл обідній вартістю 100 гривень; стіл однотумбовий вартістю 50 гривень; телевізор „Ройсен вартістю 1 200 гривень; телевізор „Єлдж вартістю 1 400 гривень; доріжки килимові 4 на суму 600 гривень; килими настінні 2 шт. на суму 4 000 гривень; холодильник „Мінск вартістю 600 гривень; простирадло махрове вартістю 150 гривень; тарілки фарфорові 30 шт. на суму 300 гривень; каструлю 3л. вартістю 80 гривень; каструлю 5л. вартістю 120 гривень; казан 2л вартістю 60 гривень; казан 10л. вартістю 120 гривень; бочки для вина 2 шт. на суму 300 гривень; софу вартістю 200 гривень;житловий будинок літ А : кімната 1-3 площею 16,8 кв.м вартістю 28 133 гривень; кімната 1-5 площею 16,6 кв.м вартістю 27 798 гривень; навіс літ «Б» (1/2 частина) вартістю 7 776 гривень; літня кухня літ «В» вартістю 26 073 гривень; сарай літ «Г» вартістю 3 604 гривень; сарай літ «Д» вартістю 1 238 гривень; літній душ літ «К» вартістю 1 158 гривень; навіс літ «Л» вартістю 241 гривень; вбиральня літ М» вартістю 1 376 гривень; вимощення І вартістю 404 гривень; ворота №6 вартістю 1 250 гривень; огорожа №5 (1/2 частина) вартістю 939 гривень, всього в розмірі 99 990 гривень, що складає 99 990 гривень х 100/216 994 гривень = 46/100 частини (ідеальної долі) нерухомого майна по вул. Пролетарській, 54 в м. Ананьїв Одеської області;

виділив ОСОБА_3: машину пральну „Самсунг вартістю 1 300 гривень; меблевий набір „Кухня вартістю 1 300 гривень; стіл кухонний з 4 стільцями вартістю 250 гривень; стіл з мийкою вартістю 320 гривень; сервант вартістю 100 гривень; дивани 2 шт. на суму 400 гривень; крісло розкладне вартістю 390 гривень; пилосос „Астор вартістю 690 гривень; плиту газову „Грета вартістю 1 200 гривень; стіл обідній вартістю 100 гривень; меблевий набір „Прихожа вартістю 500 гривень; шафу вартістю 200 гривень; стіл двотумбовий вартістю 50 гривень; телевізор „Ротекс вартістю 1 300 гривень; килими напільні 2x3м вартістю 320 гривень; килимові доріжки 3 шт. на суму 480 гривень; килим настінний 2-1,5 м вартістю 200 гривень; набір 6 стаканів з глечиком вартістю 180 гривень; набір кришталевих стаканів 24 шт. на суму 320 гривень; рушники махрові 10 шт. на суму 650 гривень; простирадло махрове 1 шт. вартістю 150 гривень; набір постільний 2 шт. на суму 400 гривень; тарілки фарфорові 30 шт. на суму 300 гривень; каструлю 3 л. вартістю 80 гривень; каструлю 5л. вартістю 120 гривень; казан 5л. вартістю 80 гривень; казан 8л. вартістю 120 гривень; машину швейна вартістю 300 гривень; бочку для вина 1 шт. вартістю 150 гривень; антену супутникова телевізійна 1 шт. вартістю 420 гривень; холодильник «Дніпро» вартістю 2 900 гривень;

житловий будинок літ А : коридор 1-1 площею 8,7 кв.м вартістю 14 569 гривень; кухня 1- 2 площею 8,4кв.м вартістю 14 066 гривень; кімната 1-6 площею 14,0 кв.м вартістю 23 444 гривень; коридор 1-7 площею 5,6 кв.м вартістю 9 378 гривень; ванну 1-8 площею 4,7 кв.м вартістю 7 871 гривень; навіс літ «Б» (1/2 частина) вартістю 7 776 гривень; сарай літ «З» вартістю 913 гривень; гараж літ «Ж» вартістю 16 576 гривень; погреб літ «Й» вартістю 7 467 гривень; навіс літ «И» вартістю 864 гривень; яма вигрібна №9 вартістю 2 014 гривень; вимощення І (1/2 частина) вартістю 403 гривень; вимощення II вартістю 5 536 гривень; ворота №3 вартістю 3 475 гривень; хвіртка №4 вартістю 590 гривень; огорожа №7 вартістю 579 гривень; хвіртка №10 вартістю 272 гривень; хвіртка №8 вартістю 272 гривень; огорожа №5 (1/2 частина) вартістю 939 гривень, всього в розмірі 117 004 гривень, що складає: 117 004 гривень х 100/216 994 гривень = 54/100 частини (ідеальної долі) нерухомого майна по вул. Пролетарській, 54 в м. Ананьїв Одеської області.

Суд зазначив, що по даному варіанту розподілу згідно висновку експерта № 03-2017 від 20.02.2017 року співвласникам необхідно провести наступні роботи по переобладнанню житлового будинку літ «А» в дві ізольовані квартири:

1) закриття дверних отворів з приміщення 1-1 в приміщення 1-3, з приміщення 1-1 в приміщення 1- 5:738,80 гривень х 2шт = 1 478 гривень (заокруглено до цілих);

2) установку дверей з приміщення 1-3 в приміщення 1-5; з приміщення 1-5 ззовні: 3 260,08 гривень х2шт = 6 530 гривень (заокруглено до цілих);

3) розводку електропроводки: 3 883 гривень;

4) обладнання опалювального пристрою в квартирі співвласника 2: 10 021 гривень;

5) обладнання опалювального пристрою в квартирі співвласника 2: 8 893 гривень;

6) розводку водопостачання та водовідведення: 5 887 гривень;

7) вартість перегородки навісу літ «Б»: 7 061гривень, всього вартість робіт по переобладнанню житлового будинку літ «А» в дві ізольовані квартири складе 43 753 гривень (сорок три тисячі сімсот пятдесят гривні). Зазначені переобладнання необхідно узгодити з відповідними службами.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції в частині поділу житлового будинку скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні в цій частині позову, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, а саме, судом не враховано, що спірній житловий будинок перебудований самочинно й поділу не підлягає. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Таким чином, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції в частині поділу житлового будинку.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не зявились, однак про розгляд справи вони були сповіщені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Крім того інтереси позивача представляє довірена особа. Тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України їх неявка до апеляційного суду не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ст. 22 КпШС Української РСР (1969р.), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 23 і 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 1985 року (а.с. 8). Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 02 березня 2015 року, яке набрало чинності 13 березня 2015 року, шлюб між сторонами розірваний (а.с. 9), свідоцтво про розірвання шлюбу сторони не отримали.

Під час шлюбу, 17 листопада 1990 року відповідач ОСОБА_5 придбав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Одеська область, м. Ананьїв, по вул.Пролетарській,54, розташований на земельній ділянці площею 447 кв.м., який складався з житлового будинку під літ. «А», житловою площею 25,9 кв.м., сараю під літ. «Г», надвірної вбиральні під. літ. «В», І мостіння, №1 хвіртки, №2 огорожі, №3 огорожі (а.с. 82).

Згідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок № 54 по вул. Пролетарській в м. Ананьїв Одеської області, виготовленому Ананьївським РБТІ 30 січня 2017 року та висновку судової будівельно-технічної експертизи №03-2017 від 20.02.2017 року, спірний житловий будинок під літ. «А» лінійними розмірами 8,67 м. х 5,90 м. був реконструйований шляхом добудови, внаслідок чого лінійні розміри збільшились та станом на дату обстеження складають 11,40 м. х 9,60 м..

Житловий будинок, загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м., складається з приміщень: коридору 1-1 площею 8,7 кв.м., кухні 1-2 площею 8,4 кв.м., кімнати 1-3 площею 16,8 кв.м., кімнати 1-5 площею 16,6 кв.м., кімнати 1-6 площею 14,0 кв.м., коридору 1-7 площею 5,6 кв.м., санвузлу 1-8 площею 4,7 кв.м., на момент обстеження будинок обладнаний електропостачанням, пічним опаленням від газового котла, водопостачанням та каналізацією.

На земельній ділянці площею 447 кв.м. розташовані господарські будівлі та споруди, у тому числі перебудовані та знову зведені, навіс літ. «Б», літня кухня літ. «В», сарай літ. «Г», навіс літ. «Д», гараж літ. «Ж», сарай літ. «З», погріб літ. «Й», навіс літ. «И», літній душ літ. «К», навіс літ. «Л», вбиральня літ. «М», замощення І, ворота №3, хвіртка №4, огорожа №5, ворота №6, огорожа №7, хвіртка №8,9, яма вигрібна №9, вимощення ІІ (а.с. 56-96, 74-81).

Вартість спірного садибного житлового будинку на момент розгляду справи, яка визначена судовим експертом, складає 216 994 гривень. (а.с. 70).

Рішенням виконкому Ананьївської міської ради Одеської області №49 від 04 квітня 2011 року «Про оформлення самоправно збудових споруд» за заявою відповідача ОСОБА_5 самоправно збудовані споруди по вул. Пролетарській, 54 оформлені за розмірами вказаними на плані забудови та зобовязано його оформити відповідну технічну документацію у відділі регіонального розвитку, містобудування та архітектури райдержадміністрації (а.с. 83).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявне по вул. Пролетарській, 54 м. Ананьїв Одеської області нерухоме майно житловий будинок придбано та реконструйовано подружжям ОСОБА_5 в період шлюбу за спільні кошти, а тому відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки у власності складають по ? частині.

Задовольняючи позов в частині поділу спірного садибного житлового будинку, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, суд першої виходив з того, що в судовому засіданні доведено, що є технічна можливість поділу спірного житлового будинку та виділ позивачці в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 була зобовязана довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалась як на підставу позову, а відповідач ОСОБА_5 як на заперечення проти позову.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не зясував усі обставини, що мають значення для справи та не перевірив належним чином заперечення проти позову відповідача ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Тому, колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції помилково застосував норми матеріального права, що регулюють поділ нерухомого майна та докази були досліджені з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Згідно частини 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 71 СК України визначає способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частиних 1, 2, 4, 5 цієї статті передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У частині 1 статті 369 ЦК України зазначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

У статті 183 ЦК України законодавець визначив, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Частинами 1, 2, 3 статті 364 ЦК України, передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права Верховний Суд України в постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13 дійшов такого правового висновку, що «виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Верховний Суд України зазначив, що Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Як вбачається з матеріалів справи, при поділі спірного садибного житлового будинку позивачці ОСОБА_3 було передано у власність 54/100 частин цього будинку з господарськими будівлями та спорудами вартістю 117 004 гривень відповідачу 46/100 частин цього будинку вартістю 99 990 гривень, але питання про присудження відповідачу грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно за його обовязковою згодою судом не вирішувалось й не була внесена грошова компенсація під час розгляду справи на депозитний рахунок суду.

Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що по переобладнанню житлового будинку в дві ізольовані квартири необхідно виконати значні роботи вартістю 43 753 гривень, але не поклав на сторони або на одну із сторін обовязок по проведенню цих робіт, що буде утруднювати виконання цього рішення в майбутньому.

Судом першої інстанції не враховано, що для здійснення переобладнання й перепланування в будинку потрібно отримати дозвіл виконавчого комітету місцевої ради та узгоджень із компетентними органами, що передбачено ст. 152 ЖК УРСР.

У пп. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам розяснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ОСОБА_2 (ст. 152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.

Отже, згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування згідно з висновком експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, оскільки така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову про поділ будинку в натурі.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. ст. 364, 367, 376 ЦК України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі №6-286цс15, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що, оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий обєкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння обєкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію обєктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції провів поділ спірного садибного житлового будинку передчасно.

Отже, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, норм матеріального права, ст. ст. 364, 367 ЦК України, ст. 71 СК України, ст. 152 ЖК УРСР, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог про поділ садибного житлового будинку й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково, рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14 червня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про поділ садибного житлового будинку скасувати, відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_8

ОСОБА_2