Справа № 523/7331/17
Провадження №2/523/3344/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2017 р.

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді - Середи І.В.,

при секретарі - Щербан О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, виключення відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, та визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася 23.05.2017р. з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та після зміни позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений 14.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., реєстровий №1456; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 27.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., реєстровий №1961; виключити записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14.08.2014 року №1456 за ОСОБА_2 та на підставі договору дарування від 27.08.2014 року №1961 за ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що позивач 02.10.2007р. отримала свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру. Оскільки вона постійно проживає в м.Рига, Латвія, то на її прохання приглядали за квартирою голова ОСББ «Новобудова» ОСОБА_6, який проживає в цьому ж будинку, та ОСОБА_7, якій позивач надала копії правовстановлюючих документів. Також позивач видала довіреність на ім'я своєї матері ОСОБА_8 на право управління та розпорядження її майном, в тому числі доручила сплачувати комунальні платежі за квартиру. Влітку 2014р. ОСОБА_6 повідомив позивача, що її квартира продана, власником є інша особа, надавши копії договорів дарування, один з яких нібито укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, а інший - між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Позивач звернулась з відповідною заювою в поліцію, де було відкрито кримінальне провадження. В протоколах допиту ОСОБА_10 зазначав, що готовий передати квартиру та правовстановлюючі документи на неї ОСОБА_8, тому що не знав, що придбана на підставі підроблених документів, однак без вирішення цього питання в судовому порядку не може переоформити квартиру на ім'я позивача, тому ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом для відновлення свого права власності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Кічук І.Г. підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Позивач зазначила, що вона не була на території України вже тривалий час, їй невідома така особа ОСОБА_2, договвр вона не підписувала .

Відповідач ОСОБА_10 позовні вимоги визнав, зазначив, що на час укладення договору дарування від 27.08.2014р. йому не було відомо, що ОСОБА_2 отримала у власність АДРЕСА_1 на підставі підроблених документів.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.10.2007р. виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору доручення на будівництво жилого будинку від 23.09.2006р. №80 та акту прийому-передачі квартири.

Згідно договору дарування від 14.08.2014р. ОСОБА_1 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1, яка складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 56,3 кв.м, в тому числі житловою площею 30,7 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В.., за реєстровим номером 1456,

27.08.2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_3 прийняв квартиру АДРЕСА_1, яка складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 56,3 кв.м, в тому числі житловою площею 30,7 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В.., за реєстровим номером 1961.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 27.08.2014 року ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на вищевказану квартиру. При цьому також ОСОБА_2 в договорі свідчила про відсутність спору щодо квартири та що внаслідок дарування не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб (п.4).

У ході розгляду справи учасники справи пояснювали, що 29.09.2014 року до ЄРДР внесено матеріали досудового розслідування за №0004892 за ч. 4 ст. 358 КК України, в рамках якого 18.11.2014 року слідчий СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області допитав свідка ОСОБА_3, який зазначив, що готовий добровільно передати в особисте користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1, так як на момент придбання квартири йому не буловідомо, що квартира придбана злочинним шляхом по підбробним документам.

Відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Нормами ч.1 ст.11 ЦПК України визначено суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Нормами ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з ч. 1. ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до положень п. 8 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України визначено, що у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи встановлені судом обставини та вказані норми, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою, не укладення договору дарування 14.08.2014р. ОСОБА_1 з ОСОБА_2 знайшло своє підтвердження, підстави для визнання недійсними договорів дарування від 14.08.2014р. року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідченого 14.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., реєстровий №1456 про дарування АДРЕСА_1 та від 27.08.2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого 27.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., реєстровий №1961 доказані, тому вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, житловою площею 30,7 кв.м, загальною площею 56,3 кв.м, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений 14.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., реєстровий №1456.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, житловою площею 30,7 кв.м, загальною площею 56,3 кв.м, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 27.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., реєстровий №1961.

Виключити записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 30,7 кв.м, загальною площею 56,3 кв.м, на підставі договору дарування від 14.08.2014 року №1456 за ОСОБА_2 та на підставі договору дарування від 27.08.2014 року №1961 за ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1,житловою площею 30,7 кв.м, загальною площею 56,3 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_1 в рівних частинах у розмірі 640 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в рівних частинах у розмірі 1280 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м.Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя: