АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 755/3293/17
№ апеляційного провадження:22-ц/796/12253/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

21 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Шкоріної О.І., Стрижеуса А.М.,

при секретарі - Сербін Т.І.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу КрасійВіктор Якович, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 29 травня 1997 року ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_1 на своє ім'я.

28 травня 2002 року ОСОБА_7 подарував вказану квартиру своїй тещі - ОСОБА_8 з умовою, що остання в майбутньому заповідатиме квартиру своїй доньці - ОСОБА_4.

Зазначила, що ОСОБА_7 є громадянином держави Ізраїль, де в більшості часу він проживає зі своєю дружиною.

15 серпня 2002 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, про що копія свідоцтва про шлюб додається. Створивши сім'ю, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 почали сумісно проживати і вести спільне господарство за адресою спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла і відкрилась спадщина на вказану спірну квартиру. ОСОБА_4 звернулась до нотаріальної контори, де їй повідомили, що спадкова справа вже відкрита приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. і що заяву про прийняття спадщини подав чоловік померлої - ОСОБА_5

Після отриманої інформації ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка повідомила, що померла залишила заповіт на неї, але тільки на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а 1/3 частина квартири належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 8 травня 2003 року.

Також зазначила, що, тільки в травні 2014 року позивачу стало відомо про наявність договору дарування 1/3 частини квартири від 8 травня 2003 року, укладеного між її матір'ю та ОСОБА_5 з яким вона не погоджується.

Вважає, що спірний договір дарування укладено під впливом обману, у зв'язку із чим просила суд визнати договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи, 8 травня 2003 року ОСОБА_8 передано у дар ОСОБА_5 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, договір дарування посвідчений Приватним нотаріусом КМНО Красієм В.Я., зареєстрований в реєстрі за № 625.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1, належала на праві приватної власності ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 28 травня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі під № 3205, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 17 грудня 2013 року ОСОБА_8 померла, про що було здійснено актовий запис № 1618.

ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка повідомила, що померла залишила заповіт на позивача, на 2/3 частини спірної, а 1/3 частина квартири належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 5 травня 2003 року.

21 травня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/26917/14-ц, визнано за ОСОБА_5 право власності на обов'язкову частку у спадщині після померлої ОСОБА_8 на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року вищезазначене рішення суду залишено без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що оспорюваний договір дарування був належним чином зареєстрований та посвідчений приватним нотаріусом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погодитися не можна з огляду на наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, відповідно до ст. 261 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу стало відомо про те, що частина спірної квартири її померла мати подарувала колишньому чоловіку лише в травні 2014 року при оформленні спадщини.

Доказів на підтвердження того, що позивачу раніше стало відомо про вищезазначені обставини в матеріалах справи відсутні.

Як на підставу своїх позовних вимог, позивач посилалася на те, що оскаржуваний договір дарування укладений під впливом обману.

Оскільки договір дарування був укладений у 2003 році під час дії ЦК України в редакції 1963 року, до спірних правовідносин застосовуються положення даного кодексу.

Відповідно до ст.. 57 ЦК УРСР в редакції 1963 року, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай

невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може

бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом

державної чи громадської організації.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проте, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідачем введено в оману ОСОБА_8 при укладенні договору дарування.

Відповідно до ст..ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5, за життя ОСОБА_8 не ставила питання про розірвання спірного договору дарування та з позовами до нього про визнання договору дарування 1/3 частки квартири до суду не зверталась.

У зв'язку із викладеним, колегія суддів вважає, що підстави для визнання недійсним договору дарування відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що строк позовної давності для звернення з позовом позивачкою не пропущено, проте позовні вимоги ОСОБА_11 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 374, 381-382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О СТ А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красій Віктор Якович, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2017 року

Головуючий

Судді