Номер провадження: 22-ц/785/3376/17
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Сидоренко І.П.

- Цюри Т.В.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 (діючого в інтересах ОСОБА_3) на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2017 року, -

встановила:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом та просила визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на автомобіль «Ніссан» р/н НОМЕР_1 та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля в розмірі 133 935,50 грн. В обґрунтування вимог посилалася на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу ними було придбано автомобіль «Ніссан» р/н НОМЕР_1. Після розірвання шлюбу відповідач без її згоди продав автомобіль. Таким чином, вважаючи автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, вважає, що має право на 1/2 частину його вартості, яку просить стягнути. Вартість 1/2 частини автомобіля визначила на підставі середньої ціни із даних відкритого ринку автомобілів в довіднику «Бюлетень авто товарознавця».

Представник позивачки вимоги позову підтримав в судовому засіданні.

Представник відповідача вимоги позову не визнала та пояснила, що визнання права особистої приватної власності на автомобіль за відповідачем не ґрунтується на законі, оскільки автомобіль належить третій особі, договір купівлі-продажу укладений між відповідачем та третьою особою недійсним не визнано, а відповідач не уповноважував позивачку звертатися до суду із позовом в його інтересах. Крім того, зазначила, що визначення вартості 1/2 частини автомобіля за допомогою «Бюлетеня авто товарознавця» чинним законодавством не передбачено. Вартість майна, що підлягає поділу може бути визначена за погодженням сторін, а у випадку відсутності погодження, ринкова вартість визначається шляхом проведення відповідної товарознавчої експертизи.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2017 року в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.10.1996р., по 18.04.2013р. Під час шлюбу, а саме 22.12.2007 року було придбано автомобіль «Ніссан» р/н НОМЕР_1, право власності на який було зареєстровано на ім'я ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу, а саме 26.10.2013р., ОСОБА_4, без письмової згоди ОСОБА_3, продав, а ОСОБА_6, придбала вище зазначений автомобіль.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, визначено, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення, за клопотанням сторони, призначається експертиза.

Вирішуючи питання про поділ майна, у разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В силу ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пунктом 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року зазначено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна буде встановлено, що один із подружжя здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого подружжя або приховав його, таке майно або його вартість враховуються при поділі.

Між тим суд першої інстанції встановивши, що спірне майно придбане під час шлюбу та відчужено проти волі іншого подружжя дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_3, не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Такий висновок суд першої інстанції мотивував тим, що визначення вартості транспортного засобу на підставі «Бюлетеня автотоварознавця» суперечить роз'ясненням викладених в пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року.

Судом першої та апеляційної інстанції було роз'яснено стороні для необхідності надання доказів та визначення дійсної ринкової вартості спірного автомобіля.

В ході розгляду у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_5 (діючий в інтересах ОСОБА_3) категорично відмовився від надання доказів дійсної ринкової вартості спірного автомобіля та від будь-яких клопотань стосовно з'ясування цих обставин.

Він вважав, що вартість транспортного засобу необхідно визначити саме на підставі «Бюлетеня автотоварознавця»

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачкою та її представником не надано суду відповідних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а також взагалі не здійснено будь-яких дій на підтвердження вартості спірного автомобіля, т о суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що при таких даних неможливо задовольнити позовні вимоги.

Що стосується позовних вимог позивача із вимогами визнання особистої приватної власності на автомобіль за відповідачем, то оскільки зазначене майно було відчужено, а позивачем не заявлялись позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, то колегія суддів вважає, що законних підстав для задоволення цих позовних вимог не має.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при поверненні позовної заяви не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 (діючого в інтересах ОСОБА_3) - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2017 року -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді: І.П. Сидоренко

Т.В. Цюра