Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 325/1729/16 Головуючий у 1 інстанції: Шеїна Л.Д.
Провадження № 22-ц /778/2029/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооператива «Агрофірма «Україна» на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Сільськогосподарського виробничого кооператива «Агрофірма Україна» про стягнення 3% річних та інфляційних збитків за прострочення виконання грошового зобов'язання,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до СВК «Агрофірма «Україна» про стягнення 3% річних та інфляційних збитків за прострочення виконання грошового зобов'язання.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2014 року з відповідача на його користь стягнуто вартість паю в розмірі 613 289,30 гривень. Рішення суду набрало законної сили 15 жовтня 2014 року після його перегляду в апеляційній інстанції. У зв'язку з неповним виконанням судового рішення відповідачем він звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення на його користь з СВК «Агрофірма «Україна» інфляційних збитків та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року у справі № 325/275/16-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року, позов задоволено. Згідно вказаного рішення з відповідача СВК «Агрофірма «Україна» на його користь стягнуто інфляційні збитки в сумі 281 875,68 грн. за період з 01.11.2014 року до 01.02.2016 року та 3% річних у сумі 22 470,90грн. за період до 01.03.2016 року.

Але боржник виконав рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 07.08.2014 року суду лише 28.11.2016 року. У звязку з зазначеним позивач, посилаючись на ст. 625 ЦК України, просив суд захистити його право шляхом стягнення з СВК «Агрофірма «Україна» на його користь інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період, який не охоплюється останнім рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року до дня остаточного розрахунку, тобто до 27 листопада 2016 року включно, а саме: стягнути інфляційні втрати у сумі

56 454,21 грн., 3% річних за період з 01.03.2016р. по 27.11.2016р. у сумі 12 130,70 грн.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Україна» на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати на суму 53 762,55 грн. та 3% річних на суму 11 782,87 грн..

Стягнуто з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Україна» на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору у сумі 655,67 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, СВК «Агрофірма «Україна» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 07.08.2014р. стягнуто з СВК «Агрофірма «Україна» на користь ОСОБА_2 вартість паю в сумі 613 289,30 грн.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15.10.2014р. вказане рішення місцевого суду в частині стягнення вартості паю залишено без змін, але змінено в частині судових витрат.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 14.04.2016р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06.09.2016р., з СВК «Агрофірма Україна» на користь ОСОБА_2 стягнуто інфляційні збитки в сумі 218 875,68 грн. за період з 01.11.2014р. по 01.02.2016р. та 3 % річних в сумі 22 470,90 грн. за період по 01.03.2016р.

На виконання рішення суду від 07.08.2014р. за виконавчим документом 325/58/14-ц від 30.03.2015р. СВК «Агрофірма «Україна» перерахувало: за меморіальним ордером № G0428FHWUI від 28.04.2016р. - 1043 грн., а згідно з випискою по особовому рахунку за період з 01.04.2016р. по 30.04.2016р. 23 625 грн.

За повідомленням в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області грошові кошти у повному обсязі в рахунок погашення заборгованості за вказаним виконавчим листом зараховані 29.11.2016р.

Отже, повне погашення за виконавчим листом 325/58/14-ц від 30.03.2015р. відбулось 29.11.2016р.

ОСОБА_2 в позові від 16.12.2016р. вказував, що внаслідок тривалого невиконання боржником в особі СВК «Агрофірма «Україна» судового рішення про стягнення вартості паю відбулось знецінення стягнутих на його користь грошових коштів, тому, посилаючись на вимоги статті 625 ЦК України, просив стягнути з боржника на свою користь інфляційні втрати у сумі 56 454,21 грн., 3% річних за період з 01.03.2016р. по 27.11.2016р. у сумі 12 130,70 грн.

Задовольняючи вказаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносин між сторонами, що випливають з рішення суду від 07.08.2014р. про стягнення вартості паю, є грошовими, а тому на них поширюються вимоги статті 625 ЦК України.

Саме з цими висновками суду не погоджується СВК «Агрофірма «Україна», наголошуючи на тому, що до стягнення вартості паю за рішенням суду, між сторонами у справі грошового зобов»язання у чистому вигляді не існувало, тому суд помилково застосував до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, колегія визнає їх такими, що заслуговують на увагу з огляду на такі обставини.

Згідно статті 625 ЦК України божник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошових зобов»язань і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов»язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові ( постанова Верховного Суду України від 24.10.2011р. у справі № 6-38цс11).

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов»язання і дія цієї норми поширюється на всі види грошових зобов»язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов»язань.

З огляду на вказаний аналіз змісту статті 625 ЦК України для її застосування слід визначити, чи є зобов»язання грошовим. При цьому, слід враховувати, що грошові зобов»язання, відповідальність за невиконання або неналежне виконання яких встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають, насамперед, договірні правовідносини.

Обгрунтовуючи свій висновок, суд першої інстанції послався на ст. 11 ЦК України, яка передбачає, зокрема, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов»язки можуть вникати з рішення суду, а грошовими суд вважав будь-які зобов»язання зі сплати коштів. Тому в мотивувальній частині суд вказував, що, оскільки відповідач за рішенням суду повинен був сплатити на користь позивача грошові кошти, то правовідносини, які склались між сторонами, є грошовими, і на них поширюються вимоги ст.. 625 ЦК України. При цьому, суд послався на правову позицію, висловлену ВСУ у постанові від 01.10.2014р. у справі № 6-113цс14.

Проте, у правовій позиції, викладеній в у постанові Верховного суду України від 01.10.2014 р. по справі № 6-113цс14, вказано, що на правовідносини, що виникли у звязку з несвоєчасним виконанням вироку суду в частині задоволення цивільного позову про стягнення заподіяної злочином матеріальної та відшкодування моральної шкоди розповсюджуються положення ст. 625 ЦК України. В обґрунтування зазначеного правового висновку ВСУ посилається на те, що п. 3 ч.2 ст.11 ЦК України встановлює однією з підстав виникнення зобовязання завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Однак пізніше ВСУ надав інше обґрунтування щодо застосування вимог ст. 625 ЦК України. Так, згідно правового висновку, викладеного в постановах у справах № 6-3019цс15 від 13.01.2016р., № 6-2759цс15 від 20.01.2016р., № 6-2491цс15 від 02.03.2016р., дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Отже, суд першої інстанції при розгляді цієї справи керувався правовою позицією, яка не носить обов»язкового характеру для цієї цивільної справи, оскільки в ній йдеться про деліктні правовіносини та грошові зобов»язання за вироком суду.

В той же час, судом не були враховані пізніше викладені правові позиції, у яких мається вказівка на те, що для застосування статті 625 ЦК України необхідним є встановлення, які зобов»язальні правовідносини існували між сторонами до ухвалення рішення про стягнення грошових коштів.

Ці упущення слід усунути на стадії апеляційного розгляду справи.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 07.08.2014р., яким задоволено позов ОСОБА_2 про стягнення з СВК «Агрофірма «Україна» вартості паю, встановлено, що спірні правовідносини між сторонами регулюються гл. 8 ЦК України (Виробничий кооператив), Законами України "Про сільськогосподарську кооперацію" № 469/97-ВР від 17.07.1997 року, "Про кооперацію" № 1087-IV від 10.07.2003 року, Статутом та Установчим договором СВК "Агрофірма "Україна", затвердженими установчими зборами засновників, протокол № 1 від 24.02.2000 року.

Так, відповідно до ст.ст. 163-165 ЦК України, ст.ст. 5-7 Закону України "Про сільськогосподарську кооперацію", кооператив створюється його засновниками на добровільних засадах і вважається створеним та набуває прав юридичної особи з дня його державної реєстрації. Статут кооперативу є основним правовим документом, що регулює його діяльність.

Вступ до кооперативу здійснюється на підставі поданої заяви. Член кооперативу робить вступний і пайовий внески в порядку, визначеному статутом кооперативу (ст. 9 Закону України "Про сільськогосподарську кооперацію").

За нормами ст. 166 ЦК України, ст.ст. 10, 11 Закону України "Про сільськогосподар- ську кооперацію" членство в кооперативі припиняється, в тому числі, у разі виключення у випадках і в порядку, визначеному статутом. Член кооперативу, якого виключили із кооперативу, має право на одержання паю та інших виплат, встановлених статутом кооперативу в порядку, встановленому статутом кооперативу і Законом.

Згідно з п. 4.3.6. Статуту СВК "Агрофірми "Україна", у разі виходу з кооперативу фізична особа має право на отримання майнового паю натурою, грішми або, за бажанням, цінними паперами відповідно до його вартості на момент виходу. Термін та інші умови отримання паю встановлюється статутом кооперативу, при цьому термін отримання паю не може перевищувати двох років, а відлік цього терміну починається з 01 січня року, що наступає після моменту виходу (виключення) із кооперативу (ст. 25 Закону "Про сільськогосподарську кооперацію").

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом у тій справі, ОСОБА_2 був членом СВК "Агрофірма "Україна" з 2000 року, і виключений із членів СВК 18 жовтня 2010 року рішенням загальних зборів членів кооперативу.

Отже, на момент виходу з кооперативу СВК «Агрофірма «Україна» згідно з п. 4.3.6 Статуту ОСОБА_2 мав право на отримання майнового паю або натурою, або цінними паперами, або грошовими коштами. Будь-якого рішення загальними зборами кооперативу щодо виплати йому паю саме в грошовій формі на момент звернення ОСОБА_2 з позовом до суду про стягнення вартості паю прийнято не було, тобто грошового зобов»язання у відповідача перед позивачем до ухвалення рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 07.08.2014р. не малось.

Зважаючи на вказані обставини та з урахуванням правової позиції, викладеної в постановах ВСУ у справах № 6-3019цс15 від 13.01.2016р., № 6-2759цс15 від 20.01.2016р., № 6-2491цс15 від 02.03.2016р., колегія визнає помилковими висновки суду щодо наявності грошового зобов»язання у СВК «Агрофірма України» перед ОСОБА_2 до постановлення рішення про стягнення вартості паю, а тому до подальших правовідносин сторін щодо несвоєчасного виконання цього рішення суду положення ст. 625 ЦК України не можуть застосовуватись.

Беручи до уваги все вище встановлене, колегія визнає апеляційну скаргу обґрунтованою, тому у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України вона підлягає задоволенню із скасуванням оскаржуваного рішення та постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, з позивача, якому відмовлено в задоволенні позову, належить стягнути судовий збір на користь відповідача, апеляційна скарга якого була задоволена, у сумі, сплачений за подання апеляційної скарги 606,32 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооператива «Агрофірма «Україна» задовольнити.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року у цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до СВК «Агрофірма «України» про стягнення 3 % річних та інфляційних збитків.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь СВК «Агрофірма «Україна» судовий збір в сумі 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: