Ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 20 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № HEH2AR02190116, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 38971,38 дол. США терміном до 19 жовтня 2015 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов'язувалась відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_4 на умовах викладених у договорі.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_4 станом на 21 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 77572 грн 83 коп., яка складається з: 16 902 грн 97 коп. - заборгованість за кредитом; 10 664 грн 73 коп. - заборгованість за процентами за кредитом; 4 946 грн 37 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом; 45 058 грн 46 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вважав, що оскільки рішенням суду вже було стягнуто частину заборгованості солідарно з відповідачів, то після набрання рішенням законної сили, строк кредитного договору закінчується, а тому з цього моменту банк втрачає право на нарахування процентів за користування кредитом та неустойки. Тобто, з цього моменту припиняються кредитні зобов'язання за кредитним договором, а залишається виключно боргові зобов'язання зі сплати боргу, визначеного судовим рішенням. Після чого банк має право виключно на відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України, однак банк таких вимог не заявляв.

Протеповністю погодитись із висновками судівне можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом установлено, що 20 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитно-заставний договір № HEH2AR02190116, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 38971,38 дол. США терміном до 19 жовтня 2015 року для придбання автомобіля і зобов'язалася його повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. Предметом застави став автомобіль DAEWOO MATIZ, 2008 року випуску.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 20 жовтня 2008 року.

Згідно з актом приймання-передачі від 10 вересня 2009 року банку було передано належний ОСОБА_4 автомобіль, що був предметом застави. За погодженням сторін вартість автомобіля на час підписання кредитного договору складала 40 950 грн.

Судами встановлено, що у 2010 році банком було реалізовано автомобіль за 37 830 грн і ця сума була врахована у подальшому розрахунку суми заборгованості за кредитним договором.

Встановлено, що рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 26 вересня 2011 року з відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на користь банку солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором від 20 жовтня 2008 року в сумі 24 147 грн 15 коп.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не врахував вищевикладені висновки Верховного Суду України, про те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), зокрема, що у кредитора за договором залишається право вимоги до боржника, а боржник не звільняється від обов'язку розрахуватися з кредитором, відповідне право вимоги залишається навіть після спливу строку договору, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи, що судом першої інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович