Справа № 415/6398/17
Провадження № 2/415/2192/17
19.12.17 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Коваленко Н.В.,
за участю: секретаря судового засідання Керімової Е.Р.,
представника позивача ОСОБА_1,
представника третьої особи ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Лисичанської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, ОСОБА_5, із позовом до ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Лисичанської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі зареєстрований неповнолітній син позивача - ОСОБА_6. Неповнолітній син з 2014 року не мешкає в зазначеній квартирі, він мешкає разом зі своїм батьком ОСОБА_4. Внаслідок реєстрації неповнолітнього сина в зазначеній квартирі позивач не може оформити субсидію. У зв'язку з викладеним, просив Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позові, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, заяв та клопотань не надав.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за наявності всіх наступних умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи.
Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача.
У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.
Представник третьої особи - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради, в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог.
Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_8 пояснила, що неповнолітній син позивача ОСОБА_6 з літа 2014 року не мешкає в квартирі матері, він мешкає разом зі своїм батьком у м. Санкт-Петербург. На теперішній час у квартирі ніхто не мешкає. Позивач мешкає у Тамбовській області. Ці дані їй відомі з телефонних розмов з позивачем.
Вислухавши пояснення учасників процесу, які прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.
З матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 24.01.2000 року, виданого Лисичанським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що зроблено відповідний актовий запис №57, батьком вказано - ОСОБА_4, мати - ОСОБА_5.
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_2 від 16.05.2001 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Лисичанського міського управління юстиції, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано 16.05.2001 року про що зроблено актовий запис №291, прізвище після розірвання шлюбу громадянки - ОСОБА_5.
Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 06.05.2006 року ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру, яка знаходиться у АДРЕСА_2
Згідно копії витягу з державного реєстру правочинів № 2357979 від 06.05.2006 року, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3.
Згідно копії домової книги на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_6.
Згідно копії паспорта громадянина Російської Федерації №68 15 886087 від 09.06.2015 року, виданого відділом УФМС Росії по Тамбовській області у Мичуринському районі, ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідача, суд зазначає наступне.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української PCP; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Вимогами статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.
У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини чи здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності ( ст. 31 ЦК України).
Обмеження дієздатності особи у віці до 14 років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання передбачено положенням ст.29 ЦК України.
Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
При здійсненні правосуддя у цивільних справах, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК).
Реєстрація місця проживання неповнолітнього сина у квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу, безперечно, обмежує його права власника по користуванню нерухомим майном, оскільки позивач вимушений самостійно нести витрати по утриманню житла і сплаті комунальних послуг.
Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що вимог ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, відсутність ОСОБА_6 в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст. 7 вказаного закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації в цьому житловому будинку.
Керуючись ст.ст. 263,265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 321, 391, 405 ЦК України, суд -
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Лисичанської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 20 грудня 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко