Справа № 643/7291/17
Провадження № 2/643/4232/17
21.12.2017 року Московський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - Довготько Т.М.
за участю секретаря Бахметьєвій Ю.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, надав до суду заяву в якій просить розглядати справу у його відсутності, задовольнити позов та у разі неяки відповідача ухвалити заочне рішення. Крім іншого надав до заяви оригінал боргової розписки.
Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 10.10.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, викладений в письмовій формі, за яким ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 прийняв у власність 500 доларів США, та зобовязався повернути борг з процентами в розмірі 300 доларів США у строк до 10.05.2015року /а.с.3/.
Відповідач ОСОБА_2 свої зобовязання за договором позики не виконав та не повернув позивачу у строк до 10.05.2015 року суму позики у розмірі 500 доларів США та проценти у розмірі 300 доларів США.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.
На підтвердження своїх доводів позивачем був наданий оригінал розписки, як це передбачено ст. 1047 ЦК України.
Відповідно до ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобовязанням строк (термін).
Згідно зі ст. ст. 12, 81, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх зобовязань з повернення позивачу позики.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до положень ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позиви, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Крім того, відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача суми процентів за користування грошовими коштами які встановлені договором в розмірі 300 доларів США що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 07.06.2017року день складання позовної заяви становить 7875 грн. (300 * 26,25).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання про судові витрати та стягує з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 526, 530, 625, 1046, 1048, 1049 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Т.М.Довготько