Єдиний унікальний номер 219/5005/16-ц Номер провадження 22-ц/775/733/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Соломахи Л.І.

за участю секретаря Молдованова Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 ро-ку по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, який згодом уточнив та остаточно просив: стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу у розмірі 140 000 гривень, а також індекс інфляції 12899,36 гривень та 3% річних 3716,71 гривень, а всього 156 616,07 гривень.

Позовна заява мотивована тим, що 07.04.2014 року відповідач отримав від позивача в борг 140 000 гривень, про що цього ж дня ним власноруч була складена розписка. Згід-но умов вказаних в розписці, відповідач зобовязався віддати йому борг за першою вимо-гою. 05.04.2016 року позивач письмово (заказним листом з повідомленням) повідомив ві-дповідача про вимогу повернення коштів. Відповідач у зазначений термін борг не повер-нув та ухиляється від сплати боргу, тому позивач вимушений був звернутися з позовом до суду.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 Станіславо-вича про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в розмірі 140 000,00 грн., інфляційні втрати 12894,00 грн та три проценти річних в сумі 3716,71 грн., а також ви-трати по сплаті судового збору в сумі 1566,11 грн. В іншій частині позову відмовлено.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що є доведеним той факт, що відповідач дійсно брав кошти в борг, це підтверджується оригіналом розписки та висновками почер-кознавчої експертизи. Проте у звязку з неточністю позивача у розрахунках індексу ін-фляції сума стягнення в цій частині менша ніж заявлена у позові, а тому позов задоволено частково.

На вказане рішення ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, подав апеляцій-ну скаргу, в якій просив рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначив, що суд не взяв до уваги постанову про відкриття виконавчого провадження від 10.10.2012 року на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса № 2448 від 25.09.2012 року. Даний напис було здійснено у звязку з невиконанням ОСОБА_2 зобовязань згідно Договору іпотеки від 11.06.2010 року. Відповідно до цього договору ОСОБА_2 взяв гроші у борг у позивача, та цей борг ще досі не повернутий. А тому виникають сумніви, що позивач дійсно дав у борг кошти відповідачу відповідно до розписки від 07.04.2014 року, адже ще не був повернутий попередній борг.

Також представник відповідача зазначає, що починаючи з лютого 2012 року відпові-дач регулярно погашав заборгованість та врешті зменшив свій борг приблизно на 5500 доларів США. Проте позивач посилаючись на нестабільний валютний курс та в якості страховки, якщо відповідач перестане надалі виплачувати борг, попросив останнього написати ще одну розписку, яка сумою буде на 5500 доларів США менша (тобто мінус вже сплачена сума), яка б підтверджувала наявність позики.

Крім того розписка не містить вказівки про те, що відповідач зобовязується повер-нути надані йому кошти, а посилання на те, що він відповідає усім своїм майном, стосу-ється того, що частина його майна вже знаходиться в іпотеці відповідно до вищезгаданого договору.

Також розписка не містить дати повернення коштів, та в ній не значиться, що відпо-відач власне кошти отримав. ОСОБА_2 не акцентував на цьому уваги, адже вважав, що дана розписка має суто формальний характер.

Так само розписка не містить умов отримання коштів з вимогою щодо їх повернен-ня, дату отримання коштів, що суперечить вимогам закону щодо змісту такого документа, як боргова розписка.

Також представник відповідача вважає, що не підлягають стягненню індекс інфляції та 3% річних. Адже у розписці не зазначено, коли саме борг повинен бути повернутий.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши ма¬теріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскар-ження, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, а оска¬ржуване рі-шення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики грошових коштів від 07.04.2014 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 позику на суму 140000,00 гривень, що відповідає 11500 доларів США. У вказаному договорі ОСОБА_2 зазначив, що за отриману суму відповідає всім своїм майном, в підтвердження чого суду представлено оригінал розписки від 07.04.2014 року (а.с.54).

05.04.2016 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 було направлено письмову ви-могу, про негайне повернення позики в розмірі 140 000 (сто сорок) тисяч гривень шляхом надіслання рекомендованого листа через Українське Державне підприємство поштового звязку «Укрпошта». Даний рекомендований лист було повернуто на зворотну адресу з причин закінчення терміну зберігання -10.05.2016 р. (а.с.5,162,172-173).

В судовому засіданні представник відповідача заперечував, що представлена суду ро-зписка написана 07.04.2014 р. у звязку з чим за його клопотанням судом призначена ком-плексна судово- почеркознавча та технічна експертиза (а.с.84-85).

Як вбачається з висновку експерта №6/2-35 від 28.09.2016 року, записи в розписці від 07.04.2014 року від імені ОСОБА_2 на імя ОСОБА_3 виконані однаковими за фізичними властивостями барвниками для ку-лькових ручок. Рукописні записи з обох боків розписки від 07.04.2014 року від імені ОСОБА_2 на імя ОСОБА_3, виконані ОСОБА_2 (а.с.87-92).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визна-чені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визна-чених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В ст. 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зо-бовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені дого-вором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є дока-зом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальни-ку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на на-буття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути одно-сторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кіль-кох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на на-йменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що перед-бачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має міс-тити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отри-мання коштів.

Саме до такого зводиться правові позиції, висловлені Верховним Судом України в постанові від 18.09.2013 року (справа № 6-63цс13) та в постанові від 11.11.2015 року (справа № 6-1967цс15).

Отже встановлюючи справжню правову природу укладеного між сторонами догово-ру, суд першої інстанції дійшов висновку про укладення договору позики, оскільки дого-вір містить зазначення, що відповідач отримав позику, зазначена дата отримання коштів, а щодо повернення коштів, суд розцінює зазначення в договорі того, що за отриману суму ОСОБА_2 відповідає усім своїм майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку малося на увазі, що частина майна відповідача вже знаходиться в іпотеці відповідно до Договору іпотеки від 11.06.2010 року не приймаються до уваги, адже це у розписці зазначено не було, а наразі є лише окремим припущенням відповідача.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив вико-нання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проце-нти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений догово-ром або законом.

Згідно положень п.2 ч.1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодав-цем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Колегія суддів зазначає, що направлення вимоги позивачем про повернення боргу 07.04.2016 року не можна вважати такою, що здійснена належним чином, адже відповідно до копії конверту та відповіді ПАТ «Укрпошта» дана вимога не була отримана відповіда-чем, а отже предявленням вимоги в даному випадку є звернення позивача до суду з позо-вом (травень 2016 року) (а.с. 5, 173).

У звязку з тим, що нарахування інфляційних витрат та три проценти річних від про-строченої суми боргу нараховувалися судом першої інстанції з травня 2016 року, це не змінює їх суму через зміну дати предявлення вимоги.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів зазначає, що справжність розписки підтверджена висновком почерко-знавчої експертизи, тому вимога про повернення боргу є обґрунтованою. Доводи представника відповідача про те, що дана розписка містить суто формальний характер не знайшли свого підтвердження та є безпідставними.

Наявність відкритого виконавчого провадження по стягненню боргу на користь цього ж позикодавця не свідчить про те, що вдруге відповідач отримати у нього позику не міг.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розг¬ляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рі¬шення суду першої інста-нції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заяв¬лених у суді першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і за-лишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додер-жанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею закон-ної сили.

Судді: