У х в а л а

іменем україни

15 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

ІваненкоЮ.Г.,

МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Сумська міська рада, про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_8 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником 4/10 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих та побутових будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці Сумської міської ради.

Іншими співвласниками є його рідні брати - відповідачі у справі, місцезнаходження яких йому невідоме.

З 1982 року та по сьогоднішній день він разом зі своєю дружиною продовжують проживати у будинку, користуються усіма надвірними господарськими будівлями та спорудами, тобто добросовісно та відкрито володіють цим майном більше десяти років, одноособово утримують будинок, за власні кошти постійно роблять в ньому поточний та капітальний ремонт, ведуть господарство, сплачують комунальні платежі за цією адресою.

Оскільки жодна особа не заявляє вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України набув право власності на весь будинок.

Позивач просив визнати за ним право власності на 6/10 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, в порядку набувальної давності.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_8 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що що спірний будинок належав батькам сторін по 1/2 частині.

Після смерті батька сторін ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 року належну йому 1/2 частину домоволодіння успадкували його дружина ОСОБА_10 та чотири сини кожен по 1/5 частині спадкового майна, яке становило 1/2 частину будинку, успадкувавши кожен таким чином по 1/10 частині всього будинку, про що отримали свідоцтво про право на спадщину 03 березня 1961 року.

06 березня 1969 року позивач ОСОБА_11 подарував матері належну йому 1/10 частину будинку.

12 червня 1978 року ОСОБА_4, діючи від імені брата ОСОБА_7, подарував належну останньому 1/10 частину будинку матері ОСОБА_10

Після смерті матері сторін ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, належні їй 8/10 частин будинку отримав на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 травня 1990 року син ОСОБА_7, який проживав в м. Рига.

17 вересня 2014 року ОСОБА_7 видав позивачуі ОСОБА_11 довіреність на управління та користування належною йому часткою житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель, для чого надав йому право здійснювати нагляд за його часткою будинку, мати вільний доступ, вносити необхідні платежі, які стосуються реалізації його права власності на частину будинку, та інші повноваження.

Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 05 жовтня 2004 року № 696 узаконені на ім'я ОСОБА_7 раніше збудовані в складі домоволодіння гараж та сарай, а 27 жовтня 2004 року проведена державна реєстрація права власності спірного майна на:

ОСОБА_5 - 1/10 частина,

ОСОБА_6 - 1/10 частина,

ОСОБА_7 - 8/10 частини.

Згідно з договором дарування від 12 листопада 2004 року, укладеного між позивачем ОСОБА_4 та його братом ОСОБА_7, від імені якого діяла дружина позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_12 на підставі виданої ОСОБА_7 довіреності від 17 вересня 2004 року, позивачу на праві власності належить 4/10 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих та побутових будівель по АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці Сумської міської ради. Решта (4/10) з 8/10 частин будинку, які належали ОСОБА_7, залишились у власності останнього, відносно яких у позивача є довіреність від імені брата ОСОБА_7 на управління та користування цим майном.

Таким чином співвласниками з позивачем у будинку є його брати ОСОБА_13, який є власником 1/10 частини будинку, ОСОБА_6, який має у власності 1/10 частину будинку, та ОСОБА_7, який є співвласником 4/10 частини будинку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про залишення позову без задоволення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно виходив із того, що 6/10 частина спірного будинку належить братам позивача і фактичне заволодіння позивачем всім будинком, тобто їх власністю, не є добросовісним заволодінням нерухомим майном у розумінні ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 червня 2016 року та ухвала апеляційного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх постановленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_8 відхилити, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В. Маляренко