Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/7950/16Головуючий у 1-й інстанції Соболєва І.П.
Пр. № 22-ц/778/984/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» в особі відділення публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» Запорізького регіонального управління (надалі ОСОБА_3), третя особа ОСОБА_4 про тлумачення змісту правочину

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив розтлумачити умови кредитного договору, наступним чином, а саме встановити, що:

1) з дня укладання додаткової угоди № 1 та нового графіку (тобто з 22.11.2010) зобов'язання позичальника, які були встановлені умовами кредитного договору, а саме відносно (повернення) Банку залишку боргу по кредиту, у розмірі 101919,20 грн. (та сплати відсотків) починаючи з 06.05.2008 по 20.12.2010 (дата, коли позичальниця повинна здійснити перший щомісячний платіж у розмірі 1360,00 грн.), з огляду на вимоги ч. 1 та ч. 3 ст. 653 ЦК України, є повністю припиненими.

2) уклавши 22.11.2010 додаткову угоду № 1 та новий графік сторони (ОСОБА_3, позичальник та поручитель) погодили, що позичальник зобов'язується повернути Банку залишок боргу по кредиту у розмірі 101919,20 грн. (та сплатити відсотки) виключно з 20.12.2011 по 03.05.2013 шляхом сплати щомісячних платежів у строки та суми, які визначені умовами нового графіку.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 06.05.2008 між Банком, ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_2 був укладений договір «Автопакет» № 17/2008/0876 Фап, у відповідності до умов якого позичальник ОСОБА_4 зобовязана була повернути Банку у період з 06.05.2008 по 03.05.2013 кредитні кошти у розмірі 106920,00 грн. 22.11.2010 позичальником, Банком та поручителем була укладена додаткова угода № 1 до вказаного кредитного договору, відповідно до якої було погоджено нову редакцію кредитного договору та затверджено новий відкоригований графік повернення залишку боргу по кредиту у розмірі 101919,20 грн. та сплати процентів, починаючи з 20.12.2010 по 05.03.2013. Згідно п.1.1.1 додаткової угоди № 1 позичальнику була встановлена протягом шести місяців з 20.12.2010 по 20.06.2011 відстрочка сплати частини необхідного платежу, при цьому розмір цього платежу визначається в новому графіку. Відповідно до п.1.1.2 додаткової угоди № 1, починаючи з 20.07.2011 позичальник повинна була тільки почати щомісячно сплачувати Банку усі необхідні платежі за кредитним договором у відповідності до нового графіку. ОСОБА_3 здійснює нарахування заборгованості по кредитному договору, починаючи з 06.05.2008. Позивач вважав, що ОСОБА_3 ігнорує вимоги додаткової угоди № 1 та нового графіку, згідно якого встановлена конкретна нова дата початку погашення залишку боргу по раніше отриманому в рамках кредитного договору кредиту у розмірі 101919,20 грн., тобто виключно з 20.12.2010. Тому, як вважав позивач, у Банку немає жодних правових підстав для солідарного стягнення з позичальника та поручителя суми боргу по кредитному договору, який нарахований Банком з 06.05.2008.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року (а.с. 81-82) у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 про тлумачення змісту правочину у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 85-91) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовну заяву у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 100), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.102).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 09 березня 2017 року, не відбувся та був відкладений (а.с. 124-125) через першу неявку третьої особи ОСОБА_4, якій апеляційним судом з дотриманням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України надсилалась судова повістка повідомлення про час і місце розгляду цієї справи на дане судове засідання, та яка повернулась на адресу апеляційного суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 110-111).

Банк через свого представника подав апеляційному суду письмові пояснення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 132-137).

У судове засідання 18 травня 2017 року повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи з дотриманням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України, у тому числі позивач ОСОБА_2 через свого представника за договором адвоката (а.с. 61) ОСОБА_5, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України (а.с. 126, 128-131) та у тому числі третя особа ОСОБА_4 через офіційний сайт судової влади, що узгоджується із вимогами ст. 74 ч.6 ЦПК України, позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 повторно не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Банк через представника ОСОБА_6Р.о подав апеляційному суду пояснення (а.с. 132-136), в яких просив провести розгляд цієї справи апеляційним судом без участі його представника.

Проте, у судове засідання 18 травня 2017 року зявився представник Банку за довіреністю (а.с. 138) ОСОБА_7

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю позивача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_4 за присутністю представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та представника Банку ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. 213 ЦК України, ст. ст. 10, 57, 60, 61, 88, 209, 212 - 215 ЦПК України та виходив із відсутності законних підстав для задоволення позову позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 06.05.2008 року між Банком, ОСОБА_4, як позичальником, та ОСОБА_2, як поручителем, був укладений договір «Автопакет» № 17/2008/0876 Фап (а.с.4-9), у відповідності до умов якого позичальник ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 106920,00 грн. на придбання автотранспортного засобу та витрати, повязані з державною реєстрацією останнього у МРЕВ, кредитну лінію з терміном погашення до 03.05.2013 року із сплатою відсотків, комісії, штрафних санкцій, передбачених цим договором.

22.11.2010 року Банком, ОСОБА_4, як позичальником, та ОСОБА_2, як поручителем, була укладена додаткова угода № 1 до вказаного кредитного договору (а.с. 10-20), відповідно до якої було погоджено нову редакцію кредитного договору та затверджено новий відкоригований графік повернення залишку боргу по кредиту у розмірі 101919,20 грн. та сплати процентів, починаючи з 20.12.2010 року по 05.03.2013 року.

Згідно із укладеною додатковою угодою сторони виявили намір внести зміни у існуючі кредитні зобовязання шляхом викладення договору «Автопакет» у новій редакції, що випливає із змісту додаткової угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Правила тлумачення змісту правочину визначені в ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту, як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги зясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди.

Оскільки позовні вимоги фактично стосуються внесення змін в укладений договір щодо строку початку погашення залишку боргу по раніше отриманому кредиту в рамках кредитного договору, а не безпосереднього тлумачення положень договору, тому суд першої інстанції правильно вважав, що законних підстав для задоволення позову позивача у цій справі немає.

Як вбачається з матеріалів справи, правила (договірні умови) кредитування позичальника Банком, відповідно до яких визначено графік погашення кредиту, є невід'ємною частиною договору, а тому позичальнику була зрозуміла ця частина угоди і позивач виконував її до певного часу умови договору, а потім допустив заборгованість.

Тобто, між сторонами договору спору щодо різного уявлення волевиявлення кожного з них не існує, а невідповідність умов договору волевиявленню сторін є підставою для розірвання чи визнання недійсним договору, однак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що такі вимоги позивачем у цій справі не заявлялись.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в задоволенні позову позивача у цій справі слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

У п. 3 вищезазначеної додаткової угоди № 1, укладеної 22.11.2010 року до договору «Автопакет» № 17/2008/0876 Фап від 06.05.2008 року, укладеної Банком, ОСОБА_4, як позичальником, та ОСОБА_2, як поручителем, було зазначено, що протягом трьох місяців з дати укладення цієї додаткової угоди позичальник має право вибрати одну з діючих програм реструктуризації, для чого надати кредитору протягом зазначеного в цьому пункті строку документи відповідно до вимог кредитора.

ОСОБА_3, як зазначав ОСОБА_3 у суді першої інстанції у цій справі (заперечення Банку на позов позивача у цій справі а.с. 40-42), позичальник ОСОБА_4, передбачені цією угодою свої зобовязання перед Банком належним чином не виконала.

Відповідно до п. 4 вищезазначеної додаткової угоди № 1, укладеної 22.11.2010 року до договору «Автопакет» № 17/2008/0876 Фап від 06.05.2008 року, укладеної Банком, ОСОБА_4, як позичальником, та ОСОБА_2, як поручителем, було зазначено, що у випадку невиконання позичальником зобовязань, визначених цією угодою, позичальник сплачує кредиторові пеню та/або штраф, нараховані кредитором відповідно до умов договору.

Вищезазначена додаткова угода № 1 є складовою частиною кредитного договору та містить в собі лише певні зміни до основного кредитного договору на певний період за умови виконання певних умов.

Укладення вищезазначеної додаткової угоди № 1 до основного вищезазначеного кредитного договору не припинило дію останнього.

В силу вимог ст. 213 ч. 2 ЦК України на вимогу однієї сторони суд може, але не зобовязаний постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Суд першої інстанції правильно вважав при вищевикладених обставинах, що позовні вимоги ОСОБА_2 фактично стосуються внесення змін на підставі додаткової угоди №1 від 22.11.2010 року в укладений договір щодо строку початку погашення залишку боргу по раніше отриманому кредиту в рамках кредитного договору, а не безпосереднього тлумачення положень правочину - трьохстороннього договору «Автопакет» № 17/2008/0876 Фап від 06.05.2008 року, укладеного між особами, які беруть участь у цій справі, а тому підстави для задоволення позову позивача у цій справі відсутні.

Між сторонами даного кредитного договору на час розгляду цієї справи судом першої інстанції фактично існував спір щодо розміру заборгованості за вищезазначеним кредитним договором в іншій цивільній справі (за позовом Банку до ОСОБА_2, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості, копія позову а.с. 21-23), а не спір з приводу різного уявлення волевиявлення кожного з них.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що суд першої інстанції в оскаржуємому рішенні послався на ст. 88 ЦПК України, але фактично судом першої інстанції оскаржуємим рішенням питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, не вирішувалось, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 606,32 грн. (а.с. 97), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_9ОСОБА_10