Справа №2004/2-161/11 Провадження № 2/613/1/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2017 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого-судді Шалімова Д.В.,

за участі секретаря Макушинської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Богодухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи ПАТ «ДельтаБанк», Інспекція з питань захисту прав споживачів в Харківській області, про визнання договору кредиту недійсним, а також за позовом ПАТ ДельтаБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором, і зустрічними позовами ОСОБА_2 до ПАТ УкрСиббанк, третя особа ПАТ «ДельтаБанк», про визнання договору поруки недійсним, ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ПАТ «ДельтаБанк», про визнання поруки припиненою,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АКБ «УкрСибБанк», в якому після уточнення позовних вимог просив визнати недійсним договір №0 від 23.05.2007 року про надання споживчого кредиту в сумі 8015.00 доларів США та заставу транспортного засобу, припинивши виконання зобовязань за цим договором; визнати, що відповідно до укладеного договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 23.05.2007 року було укладено правочин про надання позики в національній валюті в сумі 40075.00 грн.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що після укладення кредитного договору він не погоджував з банком перерахування коштів з позичкового рахунку Банку на поточний рахунок позичальника та не підписував відповідний документ, що є порушенням Постанови Правління НБУ №280 від 17.06.2004 року про затвердження Плану рахунків Бухгалтерського обліку банків України, що діяли на час укладення договору та Постанови НБУ №337. Поточний рахунок в іноземній валюті на імя позичальника банком не відкривався, меморіальний ордер, який би підтвердив перерахування коштів на поточний рахунок позичальника в матеріалах кредитної справи відсутній. Таким чином, ОСОБА_1 кошти в іноземній валюті у розмірі 8015.00 доларів США не отримував, що свідчить про невиконання банком умов кредитного договору про надання позичальнику коштів в іноземній валюті.

Крім того вважає, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», так як його умови передбачають явно дискримінаційні заходи відносно нього щодо можливості збільшення процентної ставки за кредитом; всупереч ст.11 цього закону договір не містить інформації про загальну вартість кредиту для споживача, річну відсоткову ставку, вартість страхування зобовязань та страхування предмету застави, а також вважає, що договір не відповідає вимогам ЗУ «Про заставу», так як всупереч ст.6 вказаного закону укладений без отримання згоди дружини позичальника, підпис якої був підроблений.

Недійсність правочину з підстав, зазначених в позовній заяві, на думку позивача свідчать про те, що дії банку були направлені не на надання кредиту в іноземній валюті, а на вчинення іншого правочину надання позики в національній валюті для придбання легкового автомобіля.

ПАТ УкрСиббанк звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 23 травня 2007 року між АКІБ УкрСиббанк та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту, та в той же день - 23 травня 2007 року для забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором було укладено договори поруки з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Боржник свої зобовязання за кредитним договором не виконує, в звязку з чим станом на 14.12.2010 року виникла заборгованість в сумі 4212.33 доларів США, з яких: 2404.22 долари США це заборгованість за кредитом; 1148.87 доларів США прострочена заборгованість за кредитом; 559.92 долари прострочена заборгованість по відсоткам; 72.83 долари США пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 26.49 долари США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, які позивач просить солідарно стягнути з відповідачів в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення.

Вважаючи позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, ПАТ «УкрСиббанк» надало письмові заперечення, в яких зазначає, що посилання позивача ОСОБА_1 на відсутність меморіального ордеру як на доказ невиконання банком умов договору та ненадання банком кредитних коштів в доларах США є безпідставним, так як меморіальний ордер це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операції щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій, в той час як підтвердженням здійснення господарської операції є первинні документи, які застосовуються в бухгалтерському обліку, так як фіксують факт проведення господарської операції. Посилання ОСОБА_1 на невідповідність оспорюваного договору вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» також вважає таким, що не заслуговує на увагу, так як редакція статті 11 закону, на яку посилається позивач, набула чинності 22.09.2011 року, в той час як договір був укладений 23.05.2007 року.

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ УкрСиббанк про визнання недійсним договору поруки № П-1/0 від 23 травня 2007 року, укладеного з нею. Свої вимоги мотивує тим, що вказаний вище договір поруки вона не укладала та підпис в договорі їй не належить, про існування договору поруки вона дізналась в 2011 році, отримавши виклик до суду.

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ УкрСиббанк та після уточнення вимог /Т.3, а.с.73/ просив визнати припиненою поруку відповідно до договору № П-2/0 від 23 травня 2007 року, посилаючись на те, що ПАТ «УкрСиббанк» самостійно, не повідомляючи його як поручителя, всупереч нормам діючого законодавства, поступово збільшило розмір процентної ставки з 13% до 36 %, чим змінило основні договірні зобовязання між банком та позичальником, що відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Ухвалою суду від 25.06.2013 року у звязку з продажем ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» було залучено у якості правонаступника позивача до участі у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Цією ж ухвалою ПАТ «ДельтаБанк» залучено у якості третьої особи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору кредиту недійсним та за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договорів поруки недійсними.

В судове засідання ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_4 надали письмові заяви, в яких позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали, просили задовольнити їх з підстав, викладених в уточненій позовній заяві від 01.06.2017 року та з урахуванням додаткових письмових пояснень від 07.12.2017 року. Зустрічні позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» вважали обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У задоволенні вимог ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з боржника та поручителів суми заборгованості просили відмовити з підстав недійсності кредитного договору, недійсності договору поруки з ОСОБА_2 та припинення поруки з ОСОБА_1

ОСОБА_2 також надала заяву, в якій підтримала свій позов, просила його задовольнити, у задоволенні вимог ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості просила відмовити, розгляд справи просила проводити за її відсутності.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити, у задоволенні вимог ПАТ «Дельта Банк» - відмовити.

Представник ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. В заяві підтримав вимоги про солідарне стягнення на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в сумі еквівалентній 4212.33 доларам США, в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, вимог ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним та вимог ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою вважав доцільним відмовити з підстав пропуску ними строків позовної давності /Т.5, а.с. 82, а.с. 100-101/.

Крім того, в своїх письмових поясненнях від 03.03.2017 року /Т.5, а.с.79-81/ посилається на невідповідність висновку почеркознавчої експертизи № 11392 від 29.11.2012 року вимогам Інструкції «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», так як був порушений порядок надання експертові вільних та експериментальних зразків підпису ОСОБА_2

Представник ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання також не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним просив відмовити з підстав, зазначених у письмових запереченнях від 13.03.2017 року /Т.5, а.с. 109-110/.

Представник третьої особи Інспекції з питань захисту прав споживачів в Харківській області в судове засідання не зявився, раніше надавав заяву про розгляд справи за відсутності представника інспекції, вважав доцільним задоволення вимог ОСОБА_1 /т.4, а.с. 93/.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Якщо в зобов'язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню в цей термін.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) забов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник забов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що 23.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір №0 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу /Т.1, а.с.4-8/.

Відповідно до умов зазначеного договору, Банк зобовязався надати ОСОБА_1 /позичальнику/, а позичальник належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти у сумі 8015.00 доларів США, та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах, що передбачені договором. Термін дії договору до 23.05.2015 року, процентна ставка за користування кредитом 13% річних. Також на забезпечення виконання зобовязань позичальником відповідно до п.2.1 зазначеного Договору позичальник передає, а Банк приймає у заставу автомобіль НОМЕР_1.

Одночасно, 23.05.2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №П-1/0 /Т.1, а.с. 15/, а між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №П-2/0 /Т.1, а.с. 16/.

Відповідно до вищевказаних договорів поруки, відповідачі /поручителі/ зобовязались відповідати за зобовязаннями ОСОБА_1, які виникають з Кредитного договору № П-1/0 , АКІБ «УкрСиббанк», в повному обсязі як існуючих зобовязань, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

АКІБ «УкрСиббанк» свої зобовязання за Договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти, що підтверджується наданими банком копіями первинних документів, а саме: виписками за кредитним договором /Т.5, а.с.111-128/, а також довідкою ПАТ Запорізький автомобільний завод від 23.11.2016 року /Т.5, а.с.19/, в якій зазначено, що автомобіль ВАЗ-21099420 був реалізований ОСОБА_1 після надходження коштів за автомобіль з відділення АКІБ «УкрСиббанк».

ОСОБА_1 в порушення умов Договору свої зобовязання належним чином не виконав, в результаті чого станом на день звернення з позовом мав прострочену заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі еквівалентній 2404.22 доларам США, простроченої заборгованості за кредитом в сумі еквівалентній 1148.87 доларів США та простроченої заборгованості по відсоткам в сумі еквівалентній 559.92 долари США.

Крім того, банком була нарахована пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам в сумі 72.83 долари США та 26.49 долари США відповідно.

Саме такий розмір заборгованості підтверджується розрахунком, який не суперечить умовам договору /Т.1, а.с.9-14/, графіком погашення заборгованості /Т.1, а.с.7-8/, матеріалами кредитної справи, оглянутої в судовому засіданні.

Доказів того, що позичальником в повному обсязі були виконані умови кредитного договору суду надано не було, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитом в сумі еквівалентній 2404.22 доларам США за курсом на день ухвалення рішення /2404.22 * 27.87 = 67005.61 грн/; простроченої заборгованості за кредитом в сумі еквівалентній 1148.87 доларів США за курсом на день ухвалення рішення /1148.87 * 27.87 = 32019.00 грн./ та простроченої заборгованості по відсоткам в сумі еквівалентній 559.92 долари США за курсом на день ухвалення рішення /559.92 * 27.87 = 15604.97 грн./.

Щодо стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.

Виходячи з положень ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто пеня це відповідальність за прострочення. При цьому у національній валюті пеня повинна обчислюватись за кожен день прострочення і переводитись у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк нарахування пені, що суттєво впливає на кінцеву суму у звязку зі зміною курсу долару.

Пунктом 1.4 Кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником грошових зобовязань, зокрема термінів повернення кредиту та процентів за кредит, банк має право вимагати від позичальника сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні або в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого /еквіваленту/ розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума заборгованості виражена в іноземній валюті, при цьому пеня нараховується за кожен день прострочення та не може перевищувати розмір, встановлений законом на момент її нарахування.

Таким чином суд вважає за необхідне стягнути пеню у розмірі, визначеному наданим позивачем розрахунком, за яким пеня нарахована за кожен день прострочення і переведена у гривню за курсом, що діяв на час прострочення /Т.1, а.с.9 зворотній бік, а.с.14 зворотній бік/. Відповідно до згаданого розрахунку розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості складає 579.21 грн., а розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам 210.68 грн.

Відповідачі розмір заборгованості не оспорювали, інших розрахунків не надавали, про застосування спеціальної позовної давності до пені не заявляли.

В подальшому АКІБ «УкрСиббанк» було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування АКІБ «УкрСиббанк» в Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк».

08.12.2011 року між ПАТ «Дельта Банк» /покупець/ та ПАТ «УкрСибБанк» /продавець/ був укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами /Т.4,а.с.63-81/.

Відповідно до зазначеного договору ПАТ «УкрСиббанк» відступило свої права грошової вимоги до боржників за Кредитними Договорами, в тому числі і за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «УксСибБанк» 23.05.2007 року, а ПАТ «Дельта Банк» - їх придбало, тобто відповідно до умов вказаного договору та положень ст.514 ЦК України до нового кредитора перейшли права первісного кредитора. Таким чином, заборгованість підлягає стягненню саме на користь ПАТ «Дельта Банк», яке залучено до участі у справі як правонаступник позивача.

Посилання ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях від 07.12.2017 року на те, що банк з 2007 року не вживав заходів для стягнення заборгованості, що є підставою для відмови у позові за ч.4 ст.267 ЦК України, не ґрунтуються на законі, так як за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України). В той же час сам ОСОБА_1 надав суду копії квитанцій про сплату ним протягом 2007 2009 років коштів за кредитним договором /Т.2, а.с.24-34/, платежі здійснювались регулярно, щомісячно, останній платіж здійснено 29.12.2009 року. Таким чином, підстав для вжиття заходів для стягнення заборгованості у 2007-2009 роках у банку не було, так як його права як кредитодавця не порушувались. До суду з позовом банк звернувся 10.02.2011 року, тобто в межах встановленого законом строку, з урахуванням чого підстави для відмови у позові про стягнення заборгованості через пропуск строку позовної давності відсутні.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Дійсно, в розділі першому кредитного договору зазначено, що кредит надається шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Так, наприклад, законодавець повязує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). В той же час кредитний договір, спір щодо якого вирішується в даній справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Окремо слід зазначити, що відповідно до п.7 ППВСУ №9 від 06.11.2009 року, судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним, тому посилання на невиконання умов договору як на підставу для визнання цього договору недійсним є безпідставним.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що гроші на відкритий на його імя позичковий рахунок не надходили, а сума коштів, переведених банком на рахунок продавця /40075 грн./ не відповідає реальній вартості автомобіля /40475 грн./, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а дії щодо надходження коштів на позичковий рахунок та на рахунок продавця автомобіля, стосуються його виконання, а не укладення, тоді як правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні.

Твердження ОСОБА_1, що він особисто не отримував від банку кредитні кошти в доларах США також не свідчить про недійсність договору, так як спростовується умовами договору купівлі-продажу автомобіля №1-21 від 21.05.2007 року, пунктами 1.2, 1.3 якого передбачено, що Банк відповідно до гарантійного листа сплачує за покупця /ОСОБА_1В./ продавцю /ЗАТ «ЗАЗ»/ 100% вартості автомобіля за реквізитами, визначеними в договорі або в рахунку-фактурі шляхом перерахування банком коштів на поточний рахунок продавця /ЗАТ «ЗАЗ»/.

Окрім зазначеного ОСОБА_1 як на підставу недійсності правочину також посилається, на невідповідність договору положенням ЗУ «Про захист прав споживачів» - щодо збільшення процентної ставки, у звязку з чим слід зазначити наступне.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов оспорюваного кредитного договору та самої назви договору, банк надав позичальнику /ОСОБА_1В./ саме споживчий кредит, особливості регулювання відносин сторін в даному випадку дійсно визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Щодо збільшення процентної ставки, то на момент укладення договору таке право банку було передбачено умовами самого договору /п.п. 1.3.1, 1.3.2, розділ 5 договору/, що було погоджено позичальником підписом у договорі, статтею 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та приведеними вище положеннями ЗУ «Про захист прав споживачів». Таким чином, збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки не може бути підставою для визнання договору недійсним та не може вважатись дискримінаційним щодо позичальника в розумінні положень ЗУ «Про захист прав споживачів».

Як зазначено в п.2 ППВСУ №9 від 06.11.2009 року, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Такий висновок відповідає принципу дії актів цивільного законодавства у часі, закріпленому в статті 5 ЦК України.

Так, посилаючись на невідповідність оспорюваного договору вимогам ЗУ «Про захист споживачів», ОСОБА_1 наводить зміст ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» - в редакції, чинній на момент укладення правочину /23.05.2007 р./, однак посилається в тому числі і на відсутність в договорі вартості страхування зобовязань та страхування предмету застави, що фактично передбачено зазначеною нормою в редакції від 22.09.2011 року, яка в даному випадку застосуванню не підлягає.

Відсутність же в договорі детального розпису відсоткової ставки, на що також посилається ОСОБА_1, обумовлена розділом 5 оспорюваного договора щодо можливості зміни розміру відсоткової ставки, що в свою чергу відповідає п.4 ч.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» - в редакції, чинній на момент укладення правочину.

Твердження ОСОБА_1, що дії банку свідчать про наміри надати позику в національній валюті не ґрунтуються на законі. Незважаючи, на відсутність законодавчо закріплених критеріїв відмежування позики і кредиту, ці договори мають хоча і схожу, проте не ідентичну юридичну та економічну природу. Ознаки, притаманні саме кредитному договору відображені в даному випадку в його умовах, закріплених в тексті самого договору, договір підписаний обома сторонами, добровільність та належність підписів сторонами не заперечувалась.

Також слід зазначити, що сам позичальник з моменту укладення кредитного договору, тобто з травня 2007 року по грудень 2009 року здійснював платежі за договором, при цьому платежі не суперечать графіку, а їх суми зазначені як в доларах так і в гривневому еквіваленті, що підтверджується копіями квитанцій про сплату /Т.2, а.с.24-34/ та копіями квитанцій про здійснення валютно-обмінних операцій /Т.2, а.с.35-42/. Такі дії ОСОБА_1 свідчать про визнання та прийняття ним умов укладеного договору.

Посилання на той факт, що за актом передачі від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «ДельтаБанк» /відповідно до купівлі-продажу прав вимоги/ сума грошового зобовязання зазначена в гривнях також не впливає на чинність укладеного у 2007 році кредитного договору та не свідчить про намір банку надати ОСОБА_1 позику у гривні.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на ч.2 ст.235 ЦК України в даному випадку є безпідставним, так як факт укладення кредитного договору з метою приховання укладення договору позики не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

Щодо визнання договору недійсним в частині застави, то суд зазначає таке.

Відповідно до ст.. ст.215 та 216 ЦК вимога про визнання спірного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Крім того, необхідність захисту саме порушеного права випливає з положень ст.4 Цивільного процесуального кодексу України /положення якої кореспондуються зі ст.3 ЦПК України 2004 року/ та ст.15 ЦК України. Однак ОСОБА_1 не було зазначено, яким саме чином укладення договору застави порушує його права та не доведено такого порушення.

Крім того, як на підставу недійсності договору в частині застави ОСОБА_1 посилається на той факт, що не було отримано згоди його дружини ОСОБА_2 на передачу у заставу транспортного засобу, так як її підпис на заяві про надання такої згоди був підроблений. Однак підпис ОСОБА_2 на заяві про надання згоди на укладення договору застави не був предметом графологічного дослідження, таке клопотання учасниками справи не заявлялось, інших доказів підробки підпису ОСОБА_2 всупереч вимогам ст.ст.12, 89 ЦПК України /ст.ст. 10, 60 ЦПК України 2004 року/ - суду не надано.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору №0 від 23.05.2007 року про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу.

Вирішуючи долю зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини, що визначено п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ст. 202 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як зазначено в ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною /сторонами/. Тобто підпис підтверджує наміри учасників правочину та має забезпечити їх ідентифікацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, що є одним із головних елементів угоди (правочину).

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 11392 від 29.11.2012 р. підписи від імені ОСОБА_2 в договорі поруки №П-1/0 від 23 травня 2007 року, розташовані на лицьовій стороні договору у рядку «поручитель», на зворотній стороні в рядках «поручитель ОСОБА_2», «Поручитель» - виконані не ОСОБА_2, а іншою особою /Т.3, а.с. 23-30/.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_2 оспорюваний договір своїм підписом не скріплювала, інших осіб на підписання договору поруки не уповноважувала, суд вважає доведеною і обґрунтованою її вимогу про визнання недійсним договору поруки № П-1/0 від 23 травня 2007 року з підстав відсутності у ОСОБА_2 волі та волевиявлення на його укладання, а тому приходить до висновку про задоволення цієї вимоги.

Посилання представника ПАТ «Дельта Банк» в письмових запереченнях на той факт, що до укладення договору поруки до банку були надані копія паспорта ОСОБА_2 та довідка про її доходи, а також нею була надана згода на отримання чоловіком кредиту, висновків суду про недійсність договору поруки не спростовують, так як ці обставини не можуть свідчити про наявність у ОСОБА_2 волі та волевиявлення на укладення договору.

Посилання ПАТ «Дельта Банк» на невідповідність висновку почеркознавчої експертизи вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень суд не бере до уваги, так як усі вільні та експериментальні зразки почерку ОСОБА_2 були зібрані та направлені до експертної установи у відповідь на клопотання експерта, зауважень щодо оформлення або посвідчення зразків підпису від експерта не надходило, клопотань про проведення повторної експертизи учасники процесу не заявляли. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати висновок експерта недопустимим доказом.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобовязанні.

Верховний Суд України щодо цього питання сформулював правовий висновок у постановах від 21 травня 2012 року (№ 6-18цс11, № 6-69цс11), у яких зазначив, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обовязково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, обовязковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобовязання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобовязання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку поручителя).

Так, у постанові Верховного Суду України від 5 червня 2013 року (№ 6-43цс13) зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

В матеріалах кредитної справи наявна відповідь ПАТ «УкрСиббанк» №12-21/12711 від 12.07.2010 року на імя ОСОБА_1, з якої вбачається, що дійсно мало місце збільшення процентної ставки, цей факт підтверджується і іншими матеріалами кредитної справи. Зазначене збільшення процентної ставки потягло за собою збільшення обсягу відповідальності поручителів. При цьому суду не були надані відомості про повідомлення поручителів про збільшення процентної ставки та не були надані докази отримання згоди поручителів на таке збільшення. Отже, суд приходить до висновку щодо припинення поруки ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

З урахуванням зазначених вище висновків суду щодо недійсності договору поруки № П-1/0 від 23 травня 2007 року, та припинення поруки відповідно до договору № П-2/0 від 23 травня 2007 року, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості, стягнувши її лише з позичальника ОСОБА_1 в сумі, розрахунок якої наведений вище.

Посилання ПАТ «Дельта Банк» в своїх письмових запереченнях на пропуск поручителями строку позовної давності суд не бере до уваги, так як відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України підставою відмови у позові через сплив позовної давності є заява сторони про її застосування, в той час як ПАТ «ДельтаБанк» є третьою особою за цими вимогами. Крім того вимоги поручителів були заявлені в межах строку та в подальшому були лише уточнені.

Судові витрати суд розподіляє відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Так, у звязку зі стягненням заборгованості за кредитом лише з позичальника, сплачений судовий збір підлягає стягненню лише з нього, та враховуючи, що ПАТ «ДельтаБанк» був залучений до участі у справі як процесуальний правонаступник позивача, судовий збір має бути стягнутий на користь саме ПАТ «ДельтаБанк».

У звязку із задоволенням позовів поручителів, також підлягають відшкодуванню понесені ними судові витрати судовий збір, сплачений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за подачу позовів, та витрати по оплаті почеркознавчої експертизи, понесені ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 192, 203, 207, 215, 216, 235, 526, 530, 533, 549, 559, 625, 638, 640, 1054, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України « Про відповідальність за несвоєчасне викинання гршових зобов»язань», ст.. 11, 18 Закону України « Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 12, 13, 259, 263,264, 265, 266,273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позовні вимоги ПАТ «ДельтаБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДельтаБанк» заборгованість за кредитом в сумі 67005 /шістдесят сім тисяч пять/ грн. 61 коп.; прострочену заборгованість за кредитом в сумі 32019 /тридцять дві тисячі девятнадцять/ грн.; прострочену заборгованість по відсоткам в сумі 15604 /п'ятнадцять тисяч шістсот чотири/ грн. 97 коп.; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 579 /пятсот сімдесят девять/ грн. 21 коп. та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам в сумі 210 /двісті десять/ грн. 68 коп., а всього 115419 /сто п'ятнадцять тисяч чотириста девятнадцять/ грн. 47 коп.

В інший частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДельтаБанк» сплачений судовий збір в сумі 335 грн. 01 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити. Визнати недійсним договір поруки № П-1/0 від 23 травня 2007 року.

Стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 17 /сімнадцять/ грн., а також витрати по сплаті судово-почеркознавчої експертизи в сумі 2226 /дві тисячі двісті двадцять шість/ грн. 88 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити. Визнати припиненою поруку відповідно до договору № П-2/0 від 23 травня 2007 року.

Стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір в сумі 17 /сімнадцять/ грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя