Провадження № 22-ц/780/4899/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 14.12.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «БМ Банк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості з індексації заробітної плати, стягнення компенсації втрати частини доходу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати наказ Голови Правління акціонерного товариства «БМ Банк» від 21 листопада 2016 року № 640-К про звільнення, поновити його на роботі, стягнути з публічного акціонерного товариства «БМ Банк» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, заборгованість з індексації заробітної плати за період з лютого 2008 року по 05 грудня 2016 року у розмірі 23 829 грн. 44 коп., компенсацію втрати частини доходу та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку (з 05 грудня 2016 року по день ухвалення судового рішення).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що з 05 лютого 2008 року він працював в публічному акціонерному товаристві «БМ Банк» (далі - ПАТ «БМ Банк») на різних посадах, а остання посада, яку він обіймав - начальник відділу по роботі з правоохоронними органами Управління внутрішньої безпеки Департаменту безпеки. Наказом від 21 листопада 2016 року №640-К його було звільнено із займаної посади з 05 грудня 2016 року за ст.38 КЗпП України. Вважав звільнення незаконним, а наказ протиправним з тих підстав, що заяву про звільнення з роботи за власним бажанням від 21 листопада 2016 року він написав внаслідок здійснення на нього неодноразового психологічного тиску з боку в.о. директора Департаменту безпеки ПАТ «БМ Банк» ОСОБА_3, який погрожував йому звільненням шляхом винесення різних доган у випадку відмови від написання такої заяви. Позивач вказував, що внаслідок такого психологічного тиску у нього погіршився стан здоров`я, у звязку з чим з 14 по 18 листопада 2016 року він перебував на лікарняному, про що 14 листопада 2016 року письмово повідомив Голову Правління ПАТ «БМ Банк». Зазначав, що 21 листопада 2016 року він написав заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та відкликання заяви про надання відпустки на 14 календарних днів, які залишив секретарю в приймальні для голови правління ПАТ «БМ Банк». Однак 05 грудня 2016 року у відділі кадрів позивачу повідомили, що наказ про його звільнення з роботи не скасований. Вказував, що оскаржуваний наказ про звільнення видано у день написання ним заяви про звільнення за власним бажанням, що, на його думку, є порушенням ст.38 КЗпП України.

Також позивач вказував, що при його звільненні 05 грудня 2016 року відповідачем проведено розрахунок не в повному розмірі, оскільки у період з лютого 2008 року по грудень 2016 року при виплаті йому заробітної плати не проводилась передбачена чинним законодавством індексація заробітної плати, розмір якої становить 23 829 грн. 44 коп. Крім того, у вказаний період відповідачем проводилась виплата заробітної плати з порушенням строків її виплати. Тому позивач вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню заборгованість з індексації заробітної плати за період з лютого 2008 року по 05 грудня 2016 року у розмірі 23 829 грн. 44 коп., компенсація втрати частини доходу та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку (з 05 грудня 2016 року по день ухвалення судового рішення).

З урахуванням наведеного, позивач просив його позов задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2017 року у позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Також просить постановити окрему ухвалу стосовно посадових осіб ПАТ «БМ Банк, яку направити відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення порушень вимог трудового законодавства України з боку посадових осіб ПАТ «БМ Банк». При цьому вказує, що судом першої інстанції не досліджувались та не спростовані доводи позивача про невиплату йому відповідачем в день звільнення індексації заробітної плати у розмірі 23 829 грн. 44 коп., компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушення строків її виплати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ст.117 КЗпП України. Також зазначає, що судом першої інстанції не спростовано його доводи про звільнення з роботи з порушенням норм трудового законодавства.

Заслухавши доповідь - судді доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 05 лютого 2008 року ОСОБА_2 працював в ПАТ «БМ Банк» на різних посадах, з 01 березня 2013 року його було переведено на посаду начальника відділу по роботі з правоохоронними органами управління внутрішньої безпеки Департаменту безпеки,що підтверджується копією трудової книжки серії АХ №127613 (а.с.15-18).

Наказом в.о. Голови Правління ПАТ «БМ Банк» від 21 листопада 2016 року №384-в позивачу надано частину щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 22 листопада 2016 року по 05 грудня 2016 року на підставі його письмової заяви від 21 листопада 2016 року (а.с.9, 10). З даним наказом позивач ознайомився 21 листопада 2016 року, що підтверджується його особистим підписом на вказаному наказі про надання відпустки.

Того ж дня, ОСОБА_2 подав в.о. Голови Правління ПАТ «БМ Банк» письмову заяву від 21 листопада 20106 року, в якій просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України з 05 грудня 2016 року (а.с.8).

Наказом в.о. Голови Правління ПАТ «БМ Банк» від 21 листопада 2016 року №640-к ОСОБА_2 було звільнено з посади начальника відділу по роботі з правоохоронним органами управління внутрішньої безпеки Департаменту безпеки з 05 грудня 2016 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.7). З даним наказом про звільнення позивач ознайомився 21 листопада 2016 року, про що свідчить його особистий підпис на вказаному наказі.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про скасування наказу про звільнення, ОСОБА_2 послався на те, що заяву про звільнення з роботи за власним бажанням від 21 листопада 2016 року він написав внаслідок здійснення на нього неодноразового психологічного тиску з боку в.о. директора Департаменту безпеки ПАТ «БМ Банк» ОСОБА_3, який погрожував йому звільненням шляхом винесення різних доган у випадку відмови від написання такої заяви. 21 листопада 2016 року він написав заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та відкликання заяви про надання відпустки на 14 календарних днів, які залишив секретарю в приймальні для голови правління ПАТ «БМ Банк». Однак 05 грудня 2016 року у відділі кадрів позивачу повідомили, що наказ про його звільнення з роботи не скасований. Вказував, що оскаржуваний наказ про звільнення видано у день написання ним заяви про звільнення за власним бажанням, що, на його думку, є порушенням ст.38 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам розяснено, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що в.о. директора Департаменту безпеки ПАТ «БМ Банк» ОСОБА_3 чинив на нього психологічний тиск та примусив подати заяву про розірвання трудового договору і таких доказів матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги заяву ОСОБА_2 від 21 листопада 2016 року про відкликання заяви про звільнення із займаної посади у звязку з відсутністю бажання звільнитись, оскільки вказана зава не містить відмітки, що вона була отримана відповідальною особою банку під підпис та зареєстрована відповідно до «Положення про ведення діловодства в АТ «БМ Банк»», затвердженого протоколом Правління АТ «БМ Банк» від 07 серпня 2014 року №67 (а.с.148-163), а згідно з правилами ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, установивши, що позивача звільнено з 05 грудня 2016 року за власним бажанням на підставі його заяви відповідно до ст.38 КЗпП України з дотриманням встановленого законом порядку та ним не доведено порушення відповідачем його прав при звільненні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається, що в день звільнення позивача 05 грудня 2016 року відповідачем проведено розрахунок, що підтверджується розрахунковими листками за листопад 2016 року та грудень 2016 року, які позивач отримав під особистий підпис (а.с.59, 60).

По справі встановлено, що 28 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «БМ Банк» із заявою про виплату йому індексації заробітної плати та компенсації втрати частини доходу, який було отримано відповідачем 03 травня 2017 року за вх.№885.

На виконання листа позивача, 06 червня 2017 року ПАТ «БМ Банк» письмово повідомило ОСОБА_2 про те, що банком здійснено обчислення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини доходів за час перебування позивача у трудових відносинах з банком за період з 05 лютого 2008 року по 05 грудня 2016 року. Сума індексації заробітної плати за цей період склала 5 016 грн., а сума компенсації втрати частини доходу склала 735 грн. 81 коп. 02 червня 2017 року сума коштів у загальному розмірі 4 630 грн. 25 коп. перерахована банком на поточний (картковий) рахунок ОСОБА_2 № 7618, що відкритий у ПАТ «БМ Банк», за винятком виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати (а.с.56).

Відповідачем проведений розрахунок суми індексації заробітної плати та компенсації втрати частини доходів відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, який ґрунтується на розмірах і строках отриманої позивачем заробітної плати у вказаний вище період (а.с.167-168).

Наданий позивачем розрахунок наведеного не спростовує, а тому не береться апеляційним судом до уваги.

Факт перерахування відповідачем 02 червня 2017 року грошових коштів у розмірі 4630 грн. 25 коп. на рахунок ОСОБА_2 №7618 підтверджується копією виписки по рахунку від 08 червня 2017 року №/0608 (а.с.58).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що грошові кошти у розмірі 4 630 грн. 25 коп. були перераховані відповідачем на невідомий позивачу рахунок, з таких підстав.

Судом встановлено, що 02 червня 2017 року відповідачем були перераховані грошові кошти у розмірі 4 630 грн. 25 коп. на поточний (картковий) рахунок ОСОБА_2 № 7618, відкритий у позивача.

Зі справи видно, що 23 жовтня 2012 року між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір № 317083-IS про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею міжнародної платіжної картки та встановлення кредитного ліміту. За умовами вказаного договору, зарахування коштів на картковий рахунок відбувається шляхом відкриття та поповнення «технічного» рахунку № 7618 (а.с. 172-175).

Вказаний договір підписаний сторонами та є чинним.

Також не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_2 про те, що ці кошти були зараховані відповідачем у свій дохід, як погашення заборгованості за кредитним договором, що укладений між сторонами, оскільки ці обставини не є предметом спору у даній справі та не спростовують факту перерахунку цих коштів на рахунок позивача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості з індексації заробітної плати та стягнення компенсації втрати частини доходу, є необґрунтованими, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з таких підстав.

Відповідно до статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, як за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг.

Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (норма ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Положеннями ст.34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі ;з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Додаткова заробітна плата винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством (частина 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1 статті 117 КЗпП України).

З матеріалів справи видно та не заперечується ПАТ «БМ Банк»,що відповідачем при звільненні ОСОБА_2не було виплачено частину заробітної плати у вигляді індексації, що свідчить про порушення ПАТ «БМ Банк» статті 116 КЗпП України щодо виплати ОСОБА_2 всіх сум, що належали йому в день звільнення.

Тому з урахуванням положень ч.1 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для стягнення з ПАТ «БМ Банк» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України наведених вище вимог закону та обставин справи не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить із такого.

По справі встановлено, що 02 червня 2007 року ПАТ «БМ Банк» нарахувало ОСОБА_2 індексацію заробітної плати за час перебування позивача у трудових відносинах з банком за період з 05 лютого 2008 року по 05 грудня 2016 року у розмірі 5 016 грн.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

Згідно довідки ПАТ «БМ Банк» № 144 від 04 грудня 2017 року, середньоденний заробіток ОСОБА_2 складає 782 грн. 19 коп., який розрахований відповідачем відповідно до вказаного вище Порядку (а.с.164).

З довідки ПАТ «БМ Банк» №35-д від 04 грудня 2017 року вбачається, що з 01 жовтня по 31 жовтня 2016 року ОСОБА_2 відпрацював 151 годину, а за період з 01 листопада по 30 листопада 2016 року - 80 годин. Тривалість робочого часу ОСОБА_2 не перевищувала 40 годин на тиждень при пятиденному робочому тижні (а.с.165).

Колегією суддів з урахуванням вказаних даних та відповідно до вимог вказаного вище Порядку проведено розрахунок та визначено середньомісячне число робочих днів ОСОБА_2 за жовтень-листопад 2016 року, що становить 21,5 (21 робочий день у жовтні 2016 року + 22 робочих дні у листопаді 2016 року) ? 2 місяці.

Встановлено, що період затримки розрахунку при звільнені позивача становить 179 календарних днів (з 06 грудня 2016 року по 02 червня 2007 року).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 100 341 грн. 94 коп. (21,5?179) ? 30 календарних днів?782,19.

Колегія суддів враховує, що суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Враховуючи розмір спірної суми, на яку позивач мав право та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, а також приймаючи до уваги істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, колегія судів вважає, що з урахуванням принципу співмірності, розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 14 904 грн. 67 коп., а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню частково з наведених вище підстав.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України, у звязку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог ОСОБА_2

Що стосується прохання в апеляційній скарзі постановити окрему ухвалу стосовно посадових осіб ПАТ «БМ Банк, то воно не підлягає задоволенню, оскільки колегія суддів не вбачає передбачених ч.1 ст. 211 ЦПК України підстав для постановлення окремої ухвали.

Згідно з ч.1 і ч.5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зі справи видно, що ухвалою судді апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та йому надано 5-денний строк з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків скарги, а саме, сплатити судовий збір у розмірі 2 816 грн.

Ухвалою судді апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року відстрочено ОСОБА_2 сплату вказаної суми судового збору на строк до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення у даній справі.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольняє частково, то належний до сплати судовий збір за подачу апеляційної скарги слід стягнути з ПАТ «БМ Банк» на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Позовні ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «БМ Банк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06 грудня 2016 року по 02 червня 2017 року у розмірі 14 904 гривні 67 коп.

У задоволенні решти позовних ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «БМ Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 127 грн. 14 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді