Справа № 428/3319/15-ц
Провадження № 22ц/782/757/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року, грудня місяця, 20-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Гаврилюка В.К., Карташова О.Ю., за участю секретаря: Єгорової О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області, що було ухвалено о 9 годині 49 хвилин 04 липня 2017 року, дата складання повного тексту рішення 07 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за пошкодження речі, прийнятої на зберігання, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за пошкодження речі, прийнятої на зберігання до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2.), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що постійно, з 09 липня 2013 року зберігала свій автомобіль «Ford Foсus» на автостоянці, розташованій на перехресті вулиць Вілєсова та Гагаріна (на час звернення до суду - вул. Гагаріна, 119), про що їй видавались квитанції про внесення плати за зберігання транспортного засобу. 06 вересня 2014 року о 03.50 год. на автостоянці сталася пожежа, внаслідок якої через підпал невідомими особами згорів автомобіль марки «Land Rover» та від даної пожежі також постраждав і належний позивачці «Ford Foсus», через що їй було завдано матеріальних збитків. Посилаючись на те, що відповідач прийняла на зберігання автомобіль, проте не виконала умови договору щодо забезпечення його схоронності, просила суд, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, стягнути з ФОП ОСОБА_2 суму заподіяних їй пожежею збитків у розмірі 368 025, 98 грн.; стягнути понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 10 000 грн.; понесенні витрати на проведення експертизи у сумі 550 грн.; вирішити питання по судовим витратам.

Позов було прийнято до розгляду, розглянуто по суті - рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 липня 2015 року позов було задоволено частково, було стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду за пошкодження автомобіля, прийнятого на зберігання у розмірі 368 025, 98 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти вимог за позовом було відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушені судом першої інстанції норми матеріального та процесуального, просила суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 липня 2015 року та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції було змінено, було зменшено розмір матеріальної шкоди, стягнутої з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, з 368 025 грн. до 241 493 грн. Вирішено питання по судовим витратам. У іншій частині рішення місцевого суду було залишено без змін. Рішення апеляційної інстанції було оскаржено ОСОБА_2 - ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області та рішення апеляційного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, після чого рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 було відмовлено з мотивів відсутності вини відповідача у заподіянні матеріальної шкоди позивачу, відсутності підстав для стягнення вказаної шкоди саме із відповідача.

Із рішенням суду першої інстанції позивачка не погодилась та надала на нього апеляційну скаргу, у якій посилається на припущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04.07.2017 року та ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні апелянт доводи апеляційної інстанції підтримала, представник відповідачки проти задоволення вимог за апеляційною скаргою заперечував, просив скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін - як законне та обґрунтоване.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та представника відповідачки, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до правил статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, адже завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи по суті суд першої інстанції встановив, що відповідачка ФОП ОСОБА_2 є професійним зберігачем та основним видом її підприємницької діяльності є допоміжне обслуговування наземного транспорту, що включає в себе функціонування платних автостоянок, що договір зберігання транспортного засобу на автостоянці був фактично укладений між сторонами у належній письмовій формі - і відмовив у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що причиною пошкодження автомобіля стало саме порушення позивачем Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 115, а отже не вбачається підстав для стягнення вказаної шкоди з відповідача - адже вина відповідача у заподіянні матеріальної шкоди позивачу відсутня. При цьому суд зробив у рішенні висновок про те, що «автомобіль позивача був залишений на автостоянці з порушенням п. 17 Правил, а саме не був знятий з гальм чи передач, що позбавило можливості відкотити автомобіль від джерела пожежі», а «пункт 3 Договору довгострокового зберігання транспортного засобу на автостоянці ПП Правил передбачає, що підприємство не несе відповідальності за схоронність транспортного засобу, що знаходиться на території автостоянки, але не здане на зберігання у відповідності з вимогами Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 115». Тобто суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог через те, що «причиною пошкодження автомобіля стало порушення позивачем Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 115. Таким чином, вина відповідача в заподіянні матеріальної шкоди позивачу відсутня та, враховуючи умови Договору довгострокового зберігання транспортного засобу на автостоянці, судом не вбачається підстав для стягнення вказаної шкоди з відповідача». Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду першої інстанції про те, що автомобіль позивачки не був зданий на зберігання у відповідності з вимогами Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 115 є хибними з огляду на їх невідповідність обставинам справи. Підставою для скасування судового рішення першої інстанції є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та обумовлена цим невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, відповідно до правил ст. 380 ЦПК.

Так, необгрунтованим є і посилання суду першої інстанції на як на доведену обставину на те, що «автомобіль позивача був залишений на автостоянці з порушенням ОСОБА_4, а саме не був знятий з гальм чи передач, що позбавило можливості відкотити автомобіль від джерела пожежі» - адже ця обставина не тільки заперечується позивачкою, але і не є доведеною наявними у матеріалах справи доказами. Твердження відповідача про цю обставину у судовому засіданні є голослівними, вони прямо суперечать відомостям, що містяться у доказах, що є наявними у матеріалах справи. Так зі звіту про причину виникнення пожежі (а.с. 21 т.1) вбачається, що на момент занесення джерела запалювання ззовні невідомими особами на територію стоянки охоронець стоянки перебував у приміщенні сторожової охорони, територія стоянки на цей момент не охоронювалась собакою, адже її було зі слів власниці автостоянки отруєно невідомими «для того щоб не підіймала галас» (а.с. 21 т.1). Ці ж обставини були підтверджені у судовому засіданні і при допиті у якості свідка ОСОБА_5, що здійснював тоді охорону та який під час допиту повідомляв про неможливість погасити полум'я через відсутність на стоянці необхідних засобів пожежогасіння, неможливість близько підійти до джерела полум'я через його високу температуру та шиферну покрівлю над машинами, що почала вибухати від високої температури. Підтвердив і те, що машина перебувала на стоянці та була здана без жодних застережень та відповідно до тих правил, що зазвичай вимагались від водіїв на цій стоянці. Відповідно до п. 27 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 115, автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розукомплектування чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку. Пунктом 17 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках передбачено, що транспортні засоби, що знаходяться на автостоянках, повинні бути зачинені на замки, зняті з гальм та передач і зафіксовані від довільного руху, при цьому для забезпечення цього автостоянки мають бути забезпечені необхідними технічними пристроями для фіксації транспортних засобів.

Колегія суддів бере до уваги тут і ті обставини, що на автостоянці відповідачки немає жодного технічного пристрою або механізму для фіксації транспортних засобів від вільного руху, відсутні засоби пожежегасіння. Доказів іншого відповідач не надав в судовому засіданні, як і не надав доказів того, що автомобіль позивачки не був знятий з гальм. Технічна експертиза щодо встановлення зазначеного факту не проводилась. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тверджень відповідача про те, що автомобіль позивачки «не був знятий з гальм чи передач, що позбавило можливості відкотити автомобіль від джерела пожежі», адже відповідач не довів цієї обставини перед судом належними та допустимими доказами. Між тим, відповідно до правил статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею ст. 367 ЦПК України є передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Статтями 263, 264 ЦПК України є визначеним про те, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 12, 81 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачка заперечувала що «автомобіль позивача був залишений на автостоянці з порушенням Правил», відповідачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження цих тверджень - тоді як при вирішенні спорів про відшкодування шкоди слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду, лежить на відповідачеві, а позивачка повинна довести розмір завданої шкоди.

Посилання у письмових запереченнях (а.с. 85 т.1) про це, як на підтверджені факти - на протокол огляду місця події, покази ОСОБА_5 - свого належного підтвердження у матеріалах справи не знайшли, протокол огляду місця події такої інформації не містить (а.с. 18-19), як не містить цього і акт про пожежу (а.с. 20 т.1), протокол огляду транспортного засобу (а.с.51 т.1), звіт про причину виникнення пожежі (а.с. 21 т.1). Ці заперечення відповідача спростовуються і наявною у матеріалах справи копією письмового протоколу допиту свідка ОСОБА_6 від 06 вересня 2014 року у кримінальній справі (а.с. 105), копією письмового протоколу допиту свідка ОСОБА_6 від 07 вересня 2014 року у кримінальній справі, що були здійснені безпосередньо після подій - у них ОСОБА_6 підтверджує підпал машини невідомими у той момент, коли він вирішити поставити чайник, перебуваючи у сторожці, повідомляє що не виходив зі сторожки після 3-00, тоді як біля 4-00 було здійснено підпал невідомими, детально розповідаючи про події повідомляє тільки про такі вжиті ним заходи, як: зателефонував до міліції, попрохав викликати пожежних, нічого не вказує про те, що намагався тушити пожежу, що автомобіль позивачки нібито «не був знятий з гальм чи передач, що позбавило можливості відкотити автомобіль від джерела пожежі» (а.с. 105-110). Зі свідчень ОСОБА_5 у судовому засіданні (журнал судового засідання від 30.06.2015 року, звукозапис) теж не вбачається, що автомобіль було здано на охорону із порушеннями правил на зберігання і що саме це стало підставою завдання шкоди автомобілю позивачки, свідок напроти наголошував у суді на тому, що саме через швидке розповсюдження джерела вогню та високу температуру він не міг вжити належних заходів щодо гасіння пожежі, підтверджував що підпал був вчинений у момент його перебування у приміщенні охорони, що собака була отруєна невідомими, про що стало відомо вже згодом. Отже, за таких обставин твердження відповідачів про те, що шкоду автомобілю позивачки було завдано саме через його нездання на зберігання у відповідності з вимогами правил зберігання транспортних засобів є хибними, спростовуються наявними у справі доказами, адже вбачається що шкоду було завдано саме через неякісне здійснення охорони стоянки - перед підпалом сторож біля години не покидав приміщення сторожки, такі дії не унеможливили занесення джерела запалювання ззовні невідомими особами на територію стоянки, розмір шкоди певною мірою був обумовлений відсутністю належних засобів пожежогасіння на стоянці, обумовлену цим бездіяльність щодо мінімізації наслідків пожежі. Доводи відповідачки про те, що вони об'єктивно не мали змоги відвернути дії непереборної сили, у зв'язку з чим і не змогли зберегти майно не є обґрунтованими з огляду на наведені вище та встановлені по справі обставини.

Відповідно до Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій від 19 жовтня 2004 року №126 вбачається, що для працівників охорони (сторожів, вахтерів, вартових тощо) адміністрацією повинна бути розроблена інструкція, в якій необхідно визначити їхні обов'язки щодо контролю за додержанням протипожежного режиму, огляду території і приміщень, порядок дій в разі виявлення пожежі, спрацювання засобів пожежної сигналізації та автоматичного пожежегасіння, а також указати, хто з посадових осіб адміністрації має бути викликаний в нічний час у разі пожежі; усі працівники при прийнятті на роботу і за місцем роботи повинні проходити інструктаж з питань пожежної безпеки; допуск до роботи осіб, які не пройшли навчання, протипожежного інструктажу і перевірки знань з питань пожежної безпеки забороняється. Крім того, відповідно до п. 7 Додатку № 2 до Правил пожежної безпеки в Україні автостоянка повинна бути оснащена пожежним щитом (стендом), обладнаним первинними засобами пожежогасіння, а саме: вогнегасники - 3 шт., ящик з піском - 1 шт., покривало з негорючого теплоізоляційного матеріалу або повсті розміром два на два метри - 1 шт., гаки - 3 шт., лопати - 2 шт., ломи - 2 шт., сокири - 2 шт. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо вжиття зберігачем ФОП ОСОБА_2 всіх належних заходів для забезпечення схоронності автомобіля позивачки, відповідачем не надано суду таких доказів.

Відповідно до правил ст.22 ЦК, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або у більшому розмірі. Відповідно до ч. 2 ст. 936 ЦК України договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 977 ЦК України, якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. Згідно з ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст. 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. У матеріалах справи є такий письмовий документ, його достовірність не заперечується сторонами. Частиною 1 ст. 942 ЦК України є визначено, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Відповідно до ч. 2 ст. 950 ЦК України професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Таким чином, колегія суддів вважає за доведену вину відповідача у заподіянні матеріальної шкоди позивачці і наявність підстав для стягнення вказаної шкоди з відповідачки, адже неналежним виконанням обов'язків із зберігання ввіреного майна професійним зберігачем були порушені права позивачки, за захистом яких вона і звернулась до суду.

Щодо визначення розміру завданої шкоди, то відповідно до ст. 951 ЦК України у разі пошкодження речі - відшкодуванню підлягає сума, на яку знизилася вартість автомобіля. У матеріалах справи є наявними докази на підтвердження витрат, які понесла позивачка для відновлення належного їй автомобіля. З товарного чеку від 25.02.2015 року, виданого ТОВ „Автосервіс-Лада" вбачається, що роботи по ремонту автомобіля Ford Focus відповідно до рахунку-фактури №90 від 25.02.2015 р. склали 45 990 гривень. Згідно з товарним чеком від 25.02.2015 р., виданого ТОВ „Автосервіс-Лада" вартість запасних частин для ремонту автомобіля склала 195 503 гривень. З актів здання-прийому виконаних робіт від 02 червня 2015 року вбачається, що всі запасні частини для ремонту автомобіля Ford Focus були закуплені у належному порядку та в строк і роботи по ремонту, підгонці та фарбуванню автомобіля виконані в належному порядку та в строк. Відповідно до акту прийому-передачі транспортного засобу від 02.06.2015 р. автомобіль Ford Focus після виконання ремонтних робіт згідно з актом виконаних робіт від 02.06.2015 р., передано володільцю. Отже, є доведеними позивачкою розмір її витрат на відновлення пошкодженого автомобіля у 241 493 грн. Відповідач не довів суду що сума, що підлягає стягненню чи сума на яку знизилася вартість автомобіля є меншою, не навів своїх розрахунків, не надав суду належних та допустимих доказів на спростування розміру завданої шкоди. За таких обставин колегія суддів вважає за справедливе визначити саме цей розмір стягнення як доведений належними та допустимими доказами, що є наявними у матеріалах справи та не є спростованими відповідачкою, виходячи при цьому з принципу необхідності повного відшкодування шкоди.

Щодо стягнення судових витрат, то розмір витрат на правову допомогу підтверджується квитанцією №53 від 5 квітня 2015 року про сплату позивачем адвокату 9999,99 грн., перелік роботи по наданню правової допомоги є зазначеними у розрахунку (а.с.106-107 т.1), вони підтверджуються матеріалами справи. Витрати, що є пов'язаними з проведенням експертного авто товарознавчого дослідження по оцінці шкоди у розмірі 550 грн. є збитками позивача, пов'язаними з розглядом цивільної справи та підлягають відшкодуванню, як і сплачений судовий збір апелянтом.

З огляду на наведене вище та керуючись ст. ст. 367-386 ЦПК України, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 липня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду за пошкодження автомобіля у розмірі 241493,00 гривень. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 9999 гривень 99 копійок, за проведення експертизи -550 гривень, судовий збір у розмірі 4048 гривень 29 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3654 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови апеляційного суду до Верховного Суду.

Головуючий:

Судді: