Справа №: 398/187/16-ц
провадження №: 2/398/101/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"14" грудня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого - судді Ковальової О. Б.

за участю: секретаря - Дудченко О.Ю.,

представників: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири та залишення її у спільній частковій власності, встановлення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на ? частину квартири та залишення її у спільній частковій власності, встановлення порядку користування квартирою.

Свої вимоги мотивує тим, що з 15.08.1992 року по 05.06.2009 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу в 2004 році за рахунок спільних сумісних коштів ними було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Власником майна було визначено відповідача, він при укладенні договору надавав нотаріально-посвідчену згоду на придбання квартири за кошти сімейного бюджету. В цій квартирі вони з дружиною здійснили капітальний ремонт та проживали до розірвання шлюбу в 2009році, після чого в квартирі залишилася проживати відповідач. Правовстановлюючі документи на спірну квартиру знаходяться у відповідача. Влітку 2015 року відповідач почала заперечувати його права на спільне майно та перешкоджати йому користуватися ним. Так, йому було відмовлено в можливості користуватися скутером та гаражем, придбаними в період шлюбу за спільні кошти, доступ до спільної квартири в нього взагалі відсутній. У зв'язку з цим він змушений звернутися до суду.Враховуючи, що поділ квартири в натурі є не можливим технічно, тому просить визначити ідеальну частку подружжя в спільному сумісному майні. Крім того, з огляду на факт неподільності квартири та відсутності в нього в даний час навіть доступу до неї, вважає, що для повного захисту його прав та забезпечення його можливості здійснювати своє право власності, просить встановити порядок користування приміщеннями квартири, виділивши йому в користування житлову кімнату, орієнтовною площею 15кв.м. та лоджу, що примикає до неї; в користування відповідачу виділити житлову кімнату орієнтовною площею 20кв.м. та балкон, що примикає до неї. В загальному користуванні сторін залишити кухню, коридор, ванну кімнату та туалет.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позові, пояснивши, що сторонами під час шлюбу, а саме 22.04.2004р. за рахунок спільних сумісних коштів було придбано двокімнатну квартиру, в якій проживали до розірвання шлюбу в 2009 році. Після розірвання шлюбу в квартирі залишилася проживати відповідач з дочкою. Спору щодо користування спільним майном у них не існувало до 2015 року, тобто до того часу коли він звернувся до відповідача з проханням щодо надання йому в користування скутеру та йому в цьому було відмовлено. Відповідно до ст.68 СК розірвання шлюбу жодним чином не припиняє спільної сумісної власності на майно. Відповідно до ст.70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя частки чоловіка та дружини є рівними. Враховуючи що поділ квартири в натурі є неможливим технічно, тому вважає за доцільне просити суд захистити майнові права позивача шляхом визначення ідеальних часток подружжя в спільному сумісному майні. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.25 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. №11 у випадках, коли жодною із сторін не ставиться питання про присудження грошової компенсації з попереднім внесенням суми компенсації на депозитний рахунок суду, а неподільна річ не може бути реально поділена між сторонами, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам за позовами про захист права приватної власності» №20 віл 22.12.1995 року встановлено, що у випадку неможливості поділу квартири в натурі, може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири.

Крім того вважає, що доводи відповідача про взаємну домовленість, що відповідач не подає на аліменти, а він відмовляється від своєї частки є неправдоподібними з огляду на те, що на час розірвання шлюбу доньці сторін було вже 16 років і проміжок часу, який позивач мав би сплачувати аліменти був не великий. До того ж документальними доказами підтверджено, що позивач розпочав надавати фінансову допомогу дочці зразу ж після розірвання шлюбу, в 2009 році тричі надсилав кошти - 19.06.2009, 27.08.2009р. - на ім'я дружини та 25.12.2009р. на ім'я доньки, що свідчить про те, що ніякої такої домовленості щодо квартири не було. Він приймав активну та систематичну участь в утриманні доньки, як до досягненню нею повноліття, так і в період навчання в університеті з 2009 по 2015 рік включно, так як надсилав доньці кошти, яка з 2010 року навчалася у вузі у м.Черкаси. Відсутність звернення відповідача до суду з позовом про стягнення аліментів не свідчить про наявність такої домовленості, а свідчить про те, що у відповідача не було необхідності звертатися, оскільки позивачдобровільно надсилав кошти в достатньому розмірі. Посилання відповідача та його представника на пропуск строку позовної давності є необґрунтованими, так як сам факт розірвання шлюбу та виїзд позивача до РФ, жодним чином його права не порушували. Проживання в квартирі відповідачки та спільної доньки сторін, також не порушувало його прав, так як здійснювалося з його згоди, оскільки він усвідомлював, що відповідач та дитина повинні мати належні житлові умови.

Відповідач позовні вимоги не визнає, надала письмово викладене заперечення (а.с. 58-61) та просить у задоволені позову відмовити, пояснивши, що 15.08.1992 року між ними було укладено шлюб. Позивач їздив на заробітки в Москву та за їх спільні кошти вони придбали в 2004 році дану квартиру. В 2008 році він приїхавши повідомив їй, що бажає розірвати шлюб. Вони з ним домовились, що вона не подає на стягнення аліментів, а він залишає їй та доньці квартиру, але будь яких доказів щодо цієї домовленості у неї немає, але цю розмову чула її донька. З 2009 по 2014 рік донька навчалась та проживала у гуртожитку. В цей період позивач приїздив в м.Олександрію, їй про це відомо, але вони з ним не зустрічались. Коли чоловіки приїздив, то користувався скутером, який зберігався у них, але в 2015 році вона йому відмовила в цьому, так як скутер був поломаний та з цього часу стосунки погіршились. Просить застосувати строк позовної давності.

Представник відповідача також просить у задоволенні позову відмовити та підтримав доводи викладені в письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення осіб,які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судовим розглядом встановлено, що з 15.08.1992 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який 05.06.2009 року був розірваний ( а.с. 8, 9)

У період шлюбу, сторонами була придбана двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується наданою копією договору купівлі - продажу спірної квартири від 22.04.2004 року. Право власності на спірну квартиру було оформлено на ОСОБА_4 ( а.с.24).

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

З положень ст.ст. 355, 356 ЦК України вбачається, що майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб - співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України).

Право власності на об'єкти нерухомості (житлові будинки, квартири, будівлі, споруди, приміщення частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами), у тому числі право спільної власності, підлягають державній реєстрації.

Укладання договору купівлі-продажу квартири з одночасним визначенням часток подружжя відповідає як положенням ст. 69 СК України, так і ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, однак, при цьому відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Аналіз цієї норми права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки в даній справі спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

А тому, суд вважає можливим визнати за співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за кожним з них, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_4 складається з двох кімнат - жилою площею 28,3 кв.м., у тому числі: 1-а кімната -11,8 кв.м., 2-а кімната -16,5 кв.м. Квартира також обладнана: балконом - 0,9 кв. м.; лоджією-1,5 кв.м, коридором - 8,1 кв. м.; кухнею - 6,6 кв. м.; вбиральнею - 1,2 кв. м.; ванною кімнатою - 2,4 кв. м. (а.с.71-72).

Щодо вимог про встановлення порядку користування співвласниками квартирою №197 по вул. Сидоренка,6 в м.Олександрії, то враховуючи план квартири, розташування кімнат та їх площу, а також враховуючи, що кожен з них є власником по ? частини зазначеної квартири, визначити порядок користування спірною квартирою з дотриманням права власності кожного із співвласників, а саме на вказаний розмір часток, що перебуває у власності кожного з них, є неможливим, а тому в цій частині вимог необхідно відмовити.

Право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України.

В даному випадку неможливо визначити порядок користування спірною квартирою з дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою.

У випадку виділення у користування сторонам житлових кімнат площею, яка не відповідає їх частці у праві спільної часткової власності, буде порушено право іншого співвласника спірної квартири.

Відповідачем та його представником по справі було заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідач та її представник вважають, що з 2009 року виникло право позивача на захист свого порушеного права, а позивач, звернувшись до суду 21.01.2016 року, пропустив строк позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що хоча шлюб між сторонами і був розірваний в 2009 року, право позивача було порушено в 2015 році, оскільки з цього часу між сторонами погіршились відносини, що стосувались їх спільного майна.

Як було встановлено судом, у період шлюбу за сумісні кошти сторонами у справі була придбана двохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на відповідачку на підставі договору купівлі - продажу спірної квартири від 22.04.2004 року. На теперішній час з літа 2015 року у позивача з відповідачем склалися неприязні взаємовідносини, та як вбачається з судового розгляду, відповідач не визнає право власності позивача на частину квартиру.

Відповідно до вимог ст., ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з п. 15 ч. 3 постанови Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина 2 статті 72 СК України).

Тобто, строк позовної давності починається не з дня розірвання шлюбу - 05.06.2009 року, а з дня, коли особа дізналась про порушення свого права, а саме з літа 2015 року. Позивач звернувся до суду в січні 2016 року, після того як йому було відмовлено в користування скутером та гаражем, саме ця обставина є початком перебігу строку позовної давності, тобто коли особа дізналась про порушення свого права. Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_3 строк позовної давності для звернення до суду з позовною заявою не пропущений.

Згідно частин першої, третьої та п'ятої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст., ст. 11, 60, 61, 88, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за кожним з них, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 275,600 грн. витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: