Справа № 344/1142/17
Провадження № 22-ц/779/829/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Проскурніцького П.І., Васильковського В.М.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю апелянта ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на своє утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 31 березня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася в суд з наведеним позовом до ОСОБА_2, в обґрунтування якого зазначила, що 27.10.2012 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач належних коштів на утримання дитини не надає, а тому вона звернулася в суд із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Крім того, в даний час вона також потребує матеріальної допомоги, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку без збереження заробітної плати. Вона та дитина практично знаходяться на утриманні її матері. Інших доходів вона не має. З цих підстав просила позов задовольнити та стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі по 500 грн. щомісячно з ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення дочкою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 березня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_4. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти в користь ОСОБА_4 на її утримання в розмірі по 500 грн. щомісячно до ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнення аліментів розпочато з 26.01.2017 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що в порушення ч. ч. 2, 4 ст. 75 СК України суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач не надала доказів своєї непрацездатності, доказів того, що вона є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи, або досягла пенсійного віку. Також позивач не надала доказів, що заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. В матеріалах даної справи відсутні будь-які письмові докази про рівень доходів позивача. Таким чином судом першої інстанції вони залишились поза увагою та не досліджувались.

Судом, на думку апелянта, проігноровано те, що положення ст.ст. 75, 76 СК України щодо права на утримання не є безмежними. Законодавець зазначив, що право на утримання є, однак за умови, що другий із колишнього подружжя має можливість і може надавати матеріальну допомогу. При цьому, судом не взято до уваги, що згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 31 березня 2017 року з нього щомісячно стягуються аліменти на утримання його дочки в розмірі 1/4 частини доходів, що становить 750,46 грн. На утримання житла та житлово-комунальні послуги він сплачує в середньому 2000 грн. щомісяця. Отже, після сплати відрахувань із заробітної плати, аліментів та житлово-комунальних послуг у нього практично не залишається вільних коштів, а тому він не має можливості утримувати свою колишню дружину. Ухваливши оскаржуване рішення, суд, таким чином, залишив його без засобів до існування, що поставило його у вкрай скрутне матеріальне становище. При цьому, суд не обґрунтував з чого він виходив, ухвалюючи рішення про стягнення з нього саме 500 грн. аліментів. Таким чином, судом не враховано роз'яснення, які містяться в абз. 5 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», про те, що у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті спору, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Позивач та її представник в засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги заперечили, просили їх відхилити. Рішення суду першої інстанції вважали законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони 27.10.2012 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис за №1580 (а. с. 4).

В шлюбі сторін народилася дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 24.01.2017 року (а. с. 3).

Згідно наказу №799-к від 09.03.2016 року «Про надання відпустки» ОСОБА_4, інженер технолог відділу головного технолога, таб. №66308, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 07.03.2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 2).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.01.2014 року шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу прізвище позивача ОСОБА_2, малолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з матір'ю ОСОБА_4 (а. с. 15).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є працездатним, інших утриманців, крім дочки ОСОБА_7, він не має, а тому з нього на користь позивача на її утримання слід стягувати по 500 грн. щомісячно до досягнення дочкою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьохрічного віку.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ч. 4 цієї статті право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

За змістом ч. 6 вказаної статті право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 80 СК України встановлено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що умовою отримання аліментів дружиною, з якою проживає дитина, є спроможність чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Неможливість надання матеріальної допомоги дружині з боку чоловіка повинна мати абсолютний, об'єктивний характер.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 аліментів на її утримання в розмірі по 500 грн. щомісячно до досягнення донькою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції правильно врахував, що позивач є матір'ю дитини віком до трьох років, яка проживає разом з нею, вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не має необхідних коштів для існування, однак має право на утримання від батька дитини - відповідача ОСОБА_2, а відповідач є працездатним, офіційно працевлаштований, отримує стабільний заробіток на постійному місці роботи, інших утриманців, крім дочки ОСОБА_7, не має, та вірно дійшов висновку щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. При цьому суд правильно застосував положення ч. 1 ст. 79 СК України та, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково, стягнув аліменти не з ІНФОРМАЦІЯ_1, як просила позивач, а з дня подання позовної заяви - 26.01.2017 року.

Доводи апелянта про те, що позивач не надала доказів своєї непрацездатності, інвалідності, досягнення пенсійного віку, а також доказів, що її доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, що згідно ч.ч. 2, 4 ст. 75 СК України є підставами для стягнення аліментів, а також не подала жодних письмових доказів про рівень своїх доходів, не заслуговують на увагу, оскільки згідно положень ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.

Посилання апелянта на те, що судом не враховано його матеріальне становище, так як після сплати відрахувань із заробітної плати, аліментів на утримання дитини та житлово-комунальних послуг у нього практично не залишається вільних коштів, а тому він не має можливості утримувати свою колишню дружину, колегією суддів також не приймаються до уваги, оскільки такі не є підставою для відмови в позові.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не спростовують висновки суду першої інстанції, не мають правового значення та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

В силу дії ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Проскурніцький П.І.

Васильковський В.М.