АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8449/2017 р. Головуючий у 1 інстанції - Мирошниченко О.В.
Справа № 752/292/15-ц Доповідач - Мараєва Н.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 р.

всправі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1

про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 р. частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Визнано образливою та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, розміщену в статті на веб-сайті за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет.

Зобов'язано ОСОБА_3 видалити протягом тижня з дня набрання рішення суду законної сили недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_2 на веб-сайті іnfoporn.org.ua, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за сплату судового збору у сумі 243,60 грн.; в решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщено статтю, яка за змістом містить виклад обставин, що стосуються позивача ОСОБА_2

На підтвердження розміщення вказаної статті позивачем надано роздруківку, відповідно до якої вбачається, що як автор статті зазначений «ОСОБА_1», а також до статті додані фото відповідача з посиланнями на те, що на них автор статті.

Вподальшому позивачем було уточнено позовні вимоги, він просив визнати образливою та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, розміщену в статті на веб-сайтті ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет; зобов»язати ОСОБА_3 видалити протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_2, розміщену на вказаному сайті; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 60 тис.грн. моральної шкоди у зв»язку із розміщенням образливої інформації на вказаному веб-сайті.

Позивач також зазначав, що поширена відповідачем інформація на веб-статті безпосередньо стосується його особи та побудована у формі образливих та принизливих виразів.

На підтвердження позовних вимог позивача за його клопотанням судом першої інстанції було проведено судову лінгвістичну експертизу.

Згідно висновку експертного дослідження № 16107/15-32 від 15.07.2016 р. зазначено, що відомості стосовно особи ОСОБА_2 в тексті статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» (автор: ОСОБА_1), розміщеної на веб-сайті за адресою: «ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет (за роздруківкою а.с.5-13), мають негативний, образливий характер, викладені у формі тверджень та суперечать загальноприйнятим нормам моралі і поведінки.

Згідно ст.297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації.

Згідно ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно ч.1 ст.277 ЦК України з фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч.4 ст. 277 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ч.6 ст. 277 ЦК України).

Згідно ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. №1, зазначено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду, (п.19 постанови пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. №1).

Постановлюючи рішення суд виходив з того, що поширена відповідачем інформація, яка стосується позивача є негативною, має образливий характер, що поширення відповідачем такої інформації порушує особисті немайнові права позивача, тому, дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог у частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача розміщену інформацію на веб-сайті за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет відповідачем, що стосується ОСОБА_2, зобов'язання ОСОБА_3 спростувати дану інформацію, а також часткового відшкодування моральної шкоди.

Проте, із цими висновками суду погодитися не можна з таких підстав.

Так, обґрунтовуючи апеляцію відповідач посилався на те, що стпростуванню підлягає лише недостовірна інформація, що вироком Голосіївського районного суду від 29.05.2014 р. у справі №752-7021-14-к позивача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину за ч.2 ст.125 КК України проти потерпілого ОСОБА_1, що цей вирок набрав чинності, що встановлені ним факти є приюдиційними для суду, тобто, що наведена у досліджуваній статті інформація підтверджується вироком суду, тому вона є фактичними даними і не може вважатися недостовірною; що поширення достовірної інформації про особу, навіть якщо така інформація є негативною, не є правопорушенням та підставою для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, апелянт заперечував своє авторство щодо вказаної статті, посилався на попереднє рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22.12.2014 р., яким було встановлено, зокрема, що позивачем не доведено факт поширення інформації відповідачем ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 на зазначеному вище веб-сайті.

Так, зокрема, в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що у вказаній статті невірно зазначено його прізвище, його прізвище українською мовою - ОСОБА_1, а російською - ОСОБА_1, а в статті вказано ОСОБА_1, що не відповідає його прізвищу.

Також, в судовому заперечував що він є автором цієї статті.

Під час розгляду даної справи належних доказів на підтвердження авторства відповідача щодо вказаної статті не надано і судом ця обставина належним чином з»ясована не була.

Проте, крім того, пояснив, що між ним та позивачем був дійсно конфлікт з особистих причин, який стався у кафе, що ОСОБА_2 умисно, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, вкусив за ніс ОСОБА_1, чим завдав йому тілесних ушкоджень, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень (у виді укушених ран носа), що спричинили короткочасний розлад здоров»я (за критерієм тривалості розладу здоров»я).

Так, за вказаним вище вироком ОСОБА_2 призначено покарання у виді громадських робіт строком на двісті сорок годин; також стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, розмір якої було збільшено судом апеляційної інстанції до 25 тис .грн;. цей вирок є чинним (а.с.51-60).

Між тим, суд першої інстанції вказаних обставин справи не врахував, належної оцінки їм не дав, не зазначив, які саме висловлювання він визнав образливими, що порочать честь та гідність та ділову репутацію позивача стосовно його професії, чи роду занять, тощо; та з урахуванням наявного щодо нього вироку суду та при значеного за ним покарання.

Також судова колегія вважає, що висновки суду не відповідають вимогам ст.ст.277, 297, 299 ЦПК України та роз»яненням 19 постанови Пелнуму ВСУ від 27.02.2009 р. №1, на які посилався суд першої інстанції в своєму рішенні.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 р. - скасувати і постановити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :