Справа № 466/3763/17 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/5886/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 21 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, з участю третьої особи: Органу опіки і піклування - Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про надання дозволу про виїзд дитини за кордон,-

в с т а н о в и л а:

26 травня 2017 року позивач звернулася з цим позовом до суду.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 17 червня 2013 року шлюб між ними розірвано. Дитина проживає з нею (позивачем). Протягом декількох років після розлучення вона неодноразово намагалася вирішити питання з відповідачем про надання дозволу на виїзд їх дитини за кордон на оздоровлення, але такої домовленості досягти не вдалося. Вона планує виїзд дитини на короткий термін для оздоровлення, а не на постійне проживання. Вважає, що відповідач безпідставно не надає такої згоди, чим порушує права дитини. Просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 21 липня 2017 року позов задоволено частково. Надано дозвіл на оформлення та видачу проїзного документа дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасові виїзди за межі України, періодично, за наявності згоди матері дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Надано дозвіл матері ОСОБА_3, громадянці України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2, на тимчасові виїзди з України терміном на 4 роки, періодично з неповнолітньою дитиною-дочкою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1. У решті вимог відмовлено. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення оскаржив ОСОБА_4, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову про надання позивачу дозволу на виїзд дитини за кордон без його згоди.Зазначає, що вказане рішення не ґрунтується на вимогах закону, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Йому не відомо у якій країні, на протязі якого часу, у який період та в супроводі яких осіб дитина буде знаходитись за межами України.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просить її задовольнити.

Позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно із ст.ст.3,4,15 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Особа повинна довести, що дійсно має права, свободи чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у цивільно-правових відносинах. Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають із цивільних, житлових, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту частин 2 і 3 статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допустити дій з наміром завдати шкоди іншій особі, а також не допустити зловживання правом в інших формах. Порушення особою наведених положень у відповідності до ч.3 ст.16 ЦК України може бути підставою для відмови судом у захисті цивільного права та інтересу цієї особи. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України, які обирає позивач за власним розсудом.

Відповідно з ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 17 червня 2013 року. Вони є батьками дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. Дитина проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_2. Відповідач проживає у АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, ґарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, що встановлено законом.

Згідно з ч.7, ч.8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У відповідності до ч. 2, ч. 4 ст. 150 цього Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані поважати дитину.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Згідно з п. 2 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про права людини кожен має право вільно залишити будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням.

Статтями 3 і 6 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України ґарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду закордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 визначено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон.

Відповідно до ч. 4 п. 4 Порядку провадження за заявами про оформлення паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 грудня 2004 року № 1603 за наявності заперечень батьків або законних представників неповнолітніх дітей, які залишаються в Україні, паспорт/проїзний документ оформляється на підставі рішення суду.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Суд прийшов до висновку, що звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом спрямоване на захист прав та інтересів дитини, відповідає бажанням дитини відпочити, відвідувати та побачити інші країни світу. Ненадання згоди батьком (відповідачем) на виїзд за межі України дитини суперечить її інтересам.

Колегія суддів погоджується частково із висновками суду першої інстанції про задоволення позову в частині надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитині сторін без згоди батька та в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька, який не надав належних та допустимих доказів, що права дитини у такому випадку будуть порушені.

При вирішенні цього спору колегія суддів виходить з інтересів малолітньої дитини ОСОБА_5, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно з якими дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Європейської Конвенції «Про права дитини» держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються лише в тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч.2 ст.150 та ст.155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 3 ст. ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що оформлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків, а за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.п. 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України.

Згідно з п.18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231, дія якої відновлена з 15 червня 2013 року, оформлення паспорта (проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Колегія суддів в частині надання дозволу на виїзд дитини сторін за кордон у супроводі матері без згоди батька, а також, надання дозволу на оформлення у відповідних установах проїзних документів для виїзду малолітньої дитини за межі України без згоди батька виходить з того, що такий дозвіл відповідатиме інтересам дитини, оскільки відповідач (батько дитини) ухиляється від надання добровільної згоди на виїзд дитини за кордон, а також не надав своєї згоди на оформлення у відповідних органах та установах України проїзних документів для виїзду дитини за межі України без його згоди.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно керувався приписами ст.ст.7,141,150,155 СК України, відповідно до яких, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За змістом п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, проїзний документ дитини є документом, який дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну дитини - громадянина України в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю. Згідно п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річногго віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відтак, наявність проїзного документу не надає права перетинання державного кордону України особою, яка не досягла 16-річного віку, без дотримання описаної вище процедури (зокрема, за відсутності згоди одного з батьків).

Відповідно до п.1 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, проїзний документ дитини є документом, який посвідчує особу і підтверджує громадянство України особи, на яку вони оформлені і дають право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну при дотриманні інших умов (наявності згоди). Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, визначено, що оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчена нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон.

Колегія суддів вважає, що внаслідок виготовлення проїзного документу для дитини сторін без згоди батька не будуть порушені права дитини та її батьків.

Законодавством України передбачена можливість вивезення дитини за кордон без надання згоди одного з батьків на підставі рішення суду лише за умови зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, зазначення осіб, які супроводжують дитину.

Ухвалюючи рішення про надання дозволу на тимчасові поїздки малолітньої ОСОБА_5 за межі України без заяви про згоду та супроводу її батька, в супроводі її матері - громадянки України, без зазначення країни, у яку виїжджає дитина, часового проміжку поїздки та її тривалості, а також конкретизації осіб, що супроводжуватимуть дитину, суд ці обставини не врахував, оскільки не зазначив до якої саме країни дозволено виїзд дитини без згоди батька, час та тривалість таких поїздок.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави для зміни судового рішення з урахуванням наведеного.

Мати дитини (позивач) пояснила, що бажає оздоровити дитину, зокрема, в Республіці Болгарії в літній період. Колегія суддів вважає, що позивачеві належить надати дозвіл на виїзд дитини сторін без згоди батька у літній період 2018 року у зазначену країну.

Керуючись ст. 303, п.1, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 21 липня 2017 року змінити.

Абзаци другий і третій резолютивної частини рішення викласти у наступній редакції:

«Надати дозвіл на оформлення та видачу проїзного документа дитині ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Надати дозвіл матері ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, на тимчасовий виїзд з дочкою ОСОБА_5 без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 в Республіку Болгарію з 15 червня по 1 серпня 2018 року».

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді