АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6592/17 Головуючий 1 інст. Ольховський Є.Б.
Справа № 642/3817/16-ц Доповідач Бурлака І.В.
Категорія: захист прав споживача
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» грудня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним з застосуванням наслідків недійсності,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк». В обґрунтування свого позову посилалася на те, що 06 серпня 2007 року між нею та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_2 «ПриватБанк» укладено договір про надання траншу № 23/А-07-01 на суму 60000,00 доларів США, зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 13% річних, з кінцевим строком погашення заборгованості 02 серпня 2017 року.

Зазначила, що відповідно до пункту 4.1 кредитного договору плата за користування кредитом складається зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних, також згідно пункту 4.6 договору щомісячно сплачується винагорода за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,1% на місяць (1,2% річних). Відповідно до умов договору сума річних зазначена як 13% річних, але насправді складає 14,2%.

Вважала, що кредитний договір не містить чіткого зазначення процентної ставки, що ввело її в оману щодо розміру процентної ставки, а його розмір взагалі не вказано на жодній сторінці кредитного договору.

Вказала, що банком їй не надано інформації, як споживачу, про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та вказавши реальну річну ставку на рівні, що не відповідає умовам кредитного договору, банк ввів її в оману та його дії мають ознаки нечесної підприємницької діяльності.

Зазначила, що несправедливим є, зокрема, умови кредитного договору погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом в доларах США, що є способом зловживання правом, коли усі ризики знецінення національної валюти банк переводить на позичальника.

Просила визнати недійсним договір про надання траншу № 23/А-07-01 від 06 серпня 2007 року, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_2 «ПриватБанк»; зобовязати Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 «ПриватБанк» приймати від неї залишок коштів, якщо такий залишиться після приведення сторін у попередній стан, що існував до укладення договору про надання траншу № 23/А-07-01 від 06 серпня 2007 року рівними частинами у гривні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

При цьому посилалася на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що існує невідповідність розрахунків кредитних платежів змісту кредитного договору; що банк приховав від неї інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення нею свідомого вибору схеми кредитування, а також вказав у договорі викривлені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів її в оману щодо реальної відсоткової ставки, яку вона повинна сплатити банку, проводячи оплату встановленими у кредитному договорі щомісячними платежами у визначеній ним кількості платежів; що важливі питання по експертизі так і не були пояснені суду; що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновок експертизи, хоча він був складений на її користь.

До суду апеляційної інстанції учасники справи не зявилися, хоча повідомлялися про час і місце розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 2 статті 372 ЦПК України судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не довела, що при укладанні кредитного договору її право як споживача порушено.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_2 «ПриватБанк» укладено договір про надання траншу № 23/А-07-01 на суму 60000,00 доларів США, зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 13% річних, з кінцевим строком погашення заборгованості 02 серпня 2017 року. З умовами кредитного договору ОСОБА_1 ознайомлена, про що свідчить її підпис. Будь яких застережень, доповнень до договору ОСОБА_1 не надала. З заявами до банку протягом 10 років вона не зверталася. Заборгованість за кредитом не погашено.

Згідно частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини1 статті 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абзаці 2 частини 1 статті 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного

договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку

споживачів.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, положення статей 18, 19 Закону передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи в кредитному договорі, який підписала ОСОБА_1, зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як частиною 4 Закону України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування.

Вирішуючи спір, суд правильно виходив з того, що банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем договору та графіку погашення.

При цьому судом правильно враховано волевиявлення позивача на укладення кредитного договору (з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону), її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору позивач фактично вчиняла дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення її законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці договору, додатку до нього, позичальник фактично підтверджувала своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у графіку погашення заборгованості, який підписано позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов правильного висновку про те, що договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору про надання траншу кредиту.

Посилання ОСОБА_1 на те, що існує невідповідність розрахунків кредитних платежів змісту кредитного договору; що банк приховав від неї інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення нею свідомого вибору схеми кредитування, а також вказав у договорі викривлені значення показників суттєвих умов договору, чим банк ввів її в оману щодо реальної відсоткової ставки, яку вона повинна сплатити банку, проводячи оплату встановленими у кредитному договорі щомісячними платежами у визначеній ним кількості платежів, посилаючись на висновок експертизи від 18 січня 2017 року є безпідставними, оскільки доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надано. Висновок судової економічної експертизи № 11263, на який посилається ОСОБА_1 судовою колегією як доказ не може бути прийнятий, оскільки його проведено на підставі копій документів, а саме кредитної угоди, договору про видачу траншу, додатку № 1 до договору про видачу траншу, квитанцій про погашення заборгованості, договору страхування майна, інших документів, які не зазначено, а не на підставі первинних банківських документах.

Правилами бухгалтерського обліку процентних та комісійних доходів і витрат, затвердженими постановою Правління Національного Банку України від 25 вересня 1997 року № 316 передбачені стандартні умови нарахування відсотків та нестандартні. Нестандартні умови нарахування відсотків, це коли під час розрахунку використовується умовно 360 днів у році замість фактичної кількості днів (365 або 366). Пунктом 4.9. кредитної угоди № 23/А-07 визначено, що відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами виходячи з кількості днів в році 360 днів. Тобто, в даному випадку сторони в кредитному договорі погодили нестандартні умови нарахування відсотків.

Із висновку судової економічної експертизи № 11263 вбачається, що судовий експерт під час визначення розміру щомісячного ануїтетного платежу використовував 2 формули. Формули, за якими був здійснений розрахунок платежу, можна використовувати лише для стандартних умов нарахування відсотків з розрахунку фактичної кількості днів у році (365 або 366), адже розрахунковий період в формулах визначений у роках та місяцях замість днів. З контррозрахунку представника відповідача вбачається, що за умови стандартного нарахування відсотків позичальник повинен сплачувати з суми кредиту 60000,00 доларів США - 21,37 доларів США за умови нестандартного нарахування відсотків 21,67 доларів США. Різниця складає 0,30 доларів США щоденно, або 9,00 доларів США чи 9,15 доларів США щомісячно в залежності від кількості днів у місяці (30 або 31). При цьому сума щомісячного платежу визначеного судовим експертом, відрізняється від суми, визначеної сторонами кредитного договору саме на 9,14 доларів США. Відповідаючи на друге питання щодо визначення реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту судовий експерт посилається на додаток № 1 до висновку судової економічної експертизи № 11263 (розрахунок абсолютного подорожчання кредиту та реальної процентної ставки за договором про надання траншу № 23/А-07 від 06.08.2007 року). За основу щомісячного платежу в додатку № 1 до висновку судової економічної експертизи № 11263 судовий експерт взяв суму 965,00 доларів США, яка передбачена умовами договору і яка згідно його висновку не відповідає умовам договору замість розрахованої ним суми 955,86 доларів США. За таких умов, якщо позичальник щомісячно сплачує на 9,14 доларів США більше протягом 10 років (строк на який був наданий кредит) він повинен погасити кредит раніше графіку.

Проте, із додатку № 1 до висновку судової економічної експертизи № 11263 вбачається, що він співпадає з додатком № 1 до договору про надання траншу № 23/А-07 від 06 серпня 2007 року (графіком погашення кредиту). Таким чином, помилки у визначенні щомісячного платежу погодженого сторонами під час укладення договору та наявності протиріччя між визначеним судовим експертом щомісячним платежем за наведеними ним формулами і тим щомісячним платежем, який визначений у додатку № 1 до висновку судової економічної експертизи № 11263 не має.

Ухвалюючи рішення, судова колегія вважає, що суд першої інстанції з додержанням вимог статей 227-229 ЦПК України, встановивши обставини справи повно, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги зведені до посилань на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінки і висновків суду вони не спростовують, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1.ч.1.ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, судова колегія

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії

Повний текст постанови складено 21 грудня 2017 року.