Справа № 300/188/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 300/188/15-ц за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 державної нотаріальної контори про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Воловецького районного суду від 13 березня 2015 року, головуюча суддя Софілканич О.А., -

встановив:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 02.03.2015 звернулися до суду із указаним позовом до ОСОБА_3 державної нотаріальної контори мотивуючи таким. 23.04.2014 помер батько позивачів ОСОБА_5, який до дня смерті постійно мешкав у будинку № 73 «а» по вул. Карпатській в смт. Воловець Закарпатської області. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входять вищеназваний будинок, земельна ділянка, на якій він розташований, а також квартира АДРЕСА_1. За життя спадкодавець не розпорядився своїм майном на випадок смерті.

Позивачі є спадкоємцями батька першої черги за законом і фактично вступили у володіння та управління спадковим майном, однак, у встановлений законом строк не звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, вважали, що вже прийняли спадщину.

Утім зараз виникла потреба в отриманні свідоцтва про право на спадщину. Позивачі звернулися для цього до ОСОБА_3 державної нотаріальної контори, де їм відмовили через пропуск встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. Окрім позивачів є ще один спадкоємець дружина батька ОСОБА_6, яка вчасно прийняла спадщину.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 1272 ч. 3 ЦК України, відповідно до яких за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, позивачі просили визначити їм додатковий строк для подачі заяви у ОСОБА_3 державну нотаріальну контору про прийняття спадщини за ОСОБА_5, який помер 23.04.2014.

Рішенням Воловецького районного суду від 13.03.2015 позов задоволено, визначено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 додатковий строк для подання до ОСОБА_3 державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5, який помер 23.04.2014, терміном в один місяць з часу набрання рішенням суду законної сили.

ОСОБА_4 у порядку ст. 292 ч. 1 ЦПК України як особа, яка не брала участі у справі, в якій суд вирішив питання про її права та обовязки, рішення суду оскаржив. Посилається, зокрема, на те, що він є сином та єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6, яка померла 13.12.2016 і яка свого часу успадкувала все майно ОСОБА_5, який помер 23.04.2014. ОСОБА_6 хоча і прийняла спадщину, проте, за свого життя не встигла її оформити. Апелянт своєчасно прийняв спадщину за ОСОБА_6 Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 не проживали з ним, у встановлений законом строк не подавали заяви про прийняття спадщини, тому хоча і належать до спадкоємців першої черги за законом, не прийняли спадщину за своїм батьком. Тож ОСОБА_6 була єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5, який прийняв усю спадщину. Тим часом, ОСОБА_6 не була відповідачем у даній справі, де позов був предявлений до нотаріальної контори, яка не є належним відповідачем, належними відповідачами є саме спадкоємці, які прийняли спадщину.

Не залучивши ОСОБА_6 до участі в справі, суд вирішив її із порушенням норм матеріального та процесуального права і ухвалив незаконне рішення, яким порушені права належного спадкоємця. Крім того, позов не був обґрунтований і доведений по суті щодо обставин, які підлягали доказуванню, позивачами не були наведені, а судом не були встановлені поважні причини для пропуску строку, передбаченого законом для подання заяви про прийняття спадщини.

Таким чином, рішення суду безпосередньо стосується цивільних прав і обовязків апелянта, який про його існування дізнався у грудні 2016 року, а із рішенням суду ознайомився лише 13.01.2017 в суді. ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_4 і його представника ОСОБА_7, які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, доведеності, наявності належних підстав для вирішення питання по суті та надання позивачам додаткового строку, достатнього для подання ними заяв про прийняття спадщини. Однак, погодитись із рішенням суду не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням вимог закону. З наявних на час апеляційного розгляду матеріалів справи вбачаються такі факти і обставини.

23.04.2014 помер ОСОБА_5, який був батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, 10, 16). У справі наявні документи щодо оформлення на день смерті ОСОБА_5 його права власності на будинок № 73 «а» по вул. Карпатській в смт. Воловець Воловецького району Закарпатської області, у якому він був зареєстрований, на час відкриття спадщини (ст. 1220 ч.ч. 1, 2 ЦК України, тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час відкриття спадщини) у будинку була зареєстрована також і дружина спадкодавця ОСОБА_6 (а.с. 11-15). Крім того, у справі є копія Технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності громадянина, оформленого 02.06.2003 Державним виробничим підприємством технічної інвентаризації по Воловецькому району на імя ОСОБА_5, що містить запис про належність ОСОБА_5 на праві власності квартири АДРЕСА_1, про що до реєстрової книги здійснений запис за № 4 від 17.07.2003 (а.с. 17-19).

Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на час відкриття за ОСОБА_5 спадщини були зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_3 і вул. Молодіжній, 5 «а» відповідно (а.с. 5, 6). В заяві вони стверджували, що фактично вступили у володіння та управління спадковим майном, однак, у встановлений законом строк не звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, вважали, що вже прийняли спадщину. Така позиція є суперечливою в контексті норм закону (ст. 1268 ч. 3, ст. 1269 ч.ч. 1, 2, ст. 1270 ч. 1 ЦК України), за змістом яких у разі, якщо спадкоємці постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вони за загальним правилом вважаються такими, що прийняли спадщину, а заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк після її відкриття належить подавати спадкоємцям, які на час відкриття спадщини не проживали постійно зі спадкодавцем. Позивачі не надавали суду доказів, які б підтверджували факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини або фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном, як про це зазначили в заяві, а позиція про необхідність звернення до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини вказує на відсутність умов для прийняття спадщини, зазначених у ст. 1268 ч. 3 ЦК України.

Враховуючи відповідні норми закону, юридично значимою дією, яка свідчить про прийняття спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, спадщини є подання ним до нотаріальної контори заяви про її прийняття, таку заяву, за загальним правилом, слід подати не пізніше шести місяців починаючи з часу відкриття спадщини. Позивачі поставили питання про реалізацію судовим порядком їх права на спадкування, для чого просили суд визначити їм додатковий строк, достатній для подання заяв про прийняття спадщини (ст. 1272 ч. 3 ЦК України).

За правилами, встановленими ст.ст. 1296-1298 ЦК України, ст.ст. 66-68 Закону України «Про нотаріат» (Закон № 3425-XII), Розділами 2-4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту України від 22.02.2012 № 296/5 (реєстрація в Мінюсті України від 22.02.2012 за № 282/20595), спадкоємцю, який прийняв спадщину, за його заявою після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину, зокрема, за законом. Законодавство не встановлює заборони для спадкоємця подати заяву про прийняття спадщини як таку. Видача свідоцтва про право на спадщину є нотаріальною дією (ст. 34 ч. 1 п. 3 Закону № 3425-XII). Відмова у вчиненні нотаріальної дії оформлюється мотивованою постановою нотаріуса із розясненням порядку її оскарження (ст. 49 ч. 4 Закону № 3425-XII, п. 3 Глави 13 Розділу І Порядку). За наявності умов для реалізації права на спадкування шляхом вчинення нотаріальних дій вимоги про визнання права на спадщину, вимоги спадкоємця про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню судом не підлягають, а в разі відмови нотаріуса у вчиненні відповідних нотаріальних дій особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У справі немає даних ані про звернення позивачів до нотаріуса із заявами про оформлення спадщини, ані про відмову нотаріуса встановленим порядком у оформленні спадщини, як про це позивачі зазначили в заяві. Тож обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії, зокрема відмова у видачі свідоцтва (свідоцтв) про право на спадщину, відсутня. За відсутності доказів звернення спадкоємців з метою реалізації права на спадкування до нотаріуса у встановлений законом спосіб і доказів належної відмови у вчиненні нотаріальної дії в юридичному розумінні, доводи позивачів та відповідні підстави позову щодо відсутності умов для реалізації права на спадкування у позасудовий спосіб в усякому разі є передчасними та не можуть вважатися належно обґрунтованими.

У зверненій до суду заяві позивачі вказали, що окрім них є ще один спадкоємець дружина спадкодавця ОСОБА_6, яка в шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Тобто, позивачі повідомили суду факт наявності спадкоємця, який своєчасно прийняв спадщину. ОСОБА_3 держнотконтори від 05.03.2015 № 88/01-16, адресованим суду першої інстанції, поінформовано, що заведена спадкова справа № 44/2014 за померлим ОСОБА_5 на підставі заяви про прийняття спадщини, яку подала ОСОБА_6 (а.с. 25). З доданих до апеляційної скарги документів убачається, що:

ОСОБА_5 і ОСОБА_8 уклали шлюб 09.09.2008, після укладення шлюбу прізвища чоловіка і дружини «Кризина» (а.с. 46);

апелянт ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, є сином ОСОБА_8 (а.с. 44);

ОСОБА_6 померла 13.12.2016 у смт. Воловець Воловецького району Закарпатської області (а.с. 45);

ОСОБА_4 19.01.2017 оформив нотаріально заяву про прийняття спадщини за матірю ОСОБА_6 (а.с. 48).

Отже, позивачі просили надати їм додатковий строк, достатній для подання заяв про прийняття спадщини, за обставин, коли цю спадщину прийняв інший спадкоємець, що визнається й самими позивачами, які, до того ж, не надали доказів вчинення юридично значимих дій, спрямованих на прийняття спадщини. Цей спадкоємець на час предявлення позову та вирішення справи судом першої інстанції був зареєстрований у будинку, що є частиною спадкової маси, на яку претендують позивачі.

Сторонами в цивільному процесі є позивач особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка предявила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких). Спір щодо права на спадкування (спадковий спір) виникає саме між спадкоємцями. З урахуванням положень ст. 1272 ч.ч. 2, 3 ЦК України та інших норм закону, якими регулюються спірні спадкові правовідносини, відповідачами у справі за позовом особи, яка ставить питання про право на спадкування, в т.ч., шляхом надання їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, є спадкоємці, які прийняли спадщину.

Суд першої інстанції не зясував обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, передусім, не зясував питання про коло спадкоємців, не обговорив питання про участь у справі спадкоємця ОСОБА_6, хоча мав для цього необхідні дані та підстави. Суд, задовольняючи позов, не зясував також інші фактичні обставини, повязані з доводами позивачів щодо реалізації ними права на спадкування. За таких умов не можна вважати обґрунтованою мотивацію суду щодо наявності підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене та за наявності сина ОСОБА_6 ОСОБА_4, який прийняв спадщину за своєю матірю, посилається на порушення її законних прав як спадкоємця за ОСОБА_5 і, відповідно, заперечує наявність відповідних прав у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та обґрунтованість їх позову, ОСОБА_3 держнотконтора не є учасником спірних правовідносин і не є належним відповідачем за позовом у даному спадковому спорі. За приписами ЦПК України в редакції, яка діяла на час вирішення справи судом першої інстанції, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 128, 174, 175); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 60 ч. 3, ст. 179 ч. 1). Аналогічні правила встановлює ЦПК України і в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом (ст. 12 ч. 3, ст. 49 ч. 1 п. 3, ч. 7, ст. 77 ч. 2, ст. 81 ч. 1, ст.ст. 191, 206, 207 та ін.). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про право на спадкування, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку відповідні факти мають правове значення лише якщо встановлені у справі, у якій є належний відповідач.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не мав достатніх підстав для задоволення позову, відповідні доводи якого наразі не можна визнати обґрунтованими. Суд першої інстанції не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору щодо сторін по суті, що, власне, й потягло наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 ЦПК України у відповідній редакції. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України в редакції на час вирішення справи, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову через відсутність у справі належного відповідача, без якого про законність розвязання спору не йдеться. Тож відповідні доводи апеляції заслуговують на увагу.

Відтак, враховуючи, що вирішення справи без участі в ній належного та необхідного для вирішення спору відповідача є обовязковою підставою для скасування рішення суду, що відповідає й положенням чинної на час апеляційного розгляду справи редакції ЦПК України, згідно із якою прийняття судом рішення щодо прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі в справі, є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2 п. 4), апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведеної вище процесуальної підстави.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, рішення Воловецького районного суду від 13 березня 2015 року скасувати, у позові ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 державної нотаріальної контори про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 133,98 грн на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору з апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 23 грудня 2017 року.

Судді