АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/9388/14-ц 22-ц/774/220/К/17
Справа № 214/9388/14-ц Головуючий у першій
Провадження № 22-ц/774/220/К/17 інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 (ІV) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 24 травня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 25.07.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № DNH4KP65150402, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 8299,20 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на 42 місяці до 25 січня 2010 року.

Внаслідок невиконання позичальником своїх зобовязань за укладеним кредитним договором виникла прострочена заборгованість за кредитом, яка станом на 23.10.2014 року становить 78056,96 грн., яка складається з: 4160,35 грн - заборгованості за кредитом, 25788,28 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом, 43915,14 грн - пені за несвоєчасність виконання зобовязань, 500 грн - штрафу (фіксована частина), 3693,19 грн - штрафу (процентна складова).

У зв'язку з цим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також 780,57 грн. сплаченого судового збору.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 24 травня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Представник позивача вважає, що при вирішенні справи суд першої інстанції проігнорував той факт, що укладений з відповідачем кредитний договір не припинив свою дію, оскільки згідно п. 9.13, 912 Умов та правил користування платіжною карткою договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, і, якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу про припинення договору, він автоматично лонгується на такий же строк, а тому позовна давність застосована бути не може. Крім того, суд не врахував, що оскільки зобовязання є невиконаним відповідачем, то проценти за користування кредитними коштами, у відповідності до положень ст.ст. 559, 1048 ЦК України, підлягають нарахуванню та стягненню з відповідача у межах строку позовної давності по кожному платежу. Також вважає, що у відповідності до положень ч.3 ст. 549 ЦК України підлягає стягненню й пеня, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано.

На думку, представника позивача, враховуючи те, що наданий ним розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом у справі, який не спростований стороною відповідача, вважає, що розмір заборгованості за кредитним договором підлягає стягненню у відповідності до зазначеного розрахунку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк», підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з метою придбання металопластикових вікон 25 липня 2006 року на підставі поданої нею заяви отримала кредит від Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 8299,20 грн. на строк 42 місяці по 25.01.2010 року включно з умовами сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до змісту заяви відповідач ОСОБА_2 підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам, та Тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір DNH4KP65150402 (надалі договір) (а.с. 6-7).

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за вказаним договором не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 23.10.2014 року становить 78056,96 грн., про стягнення якої з позовом до суду позивач звернувся 17 листопада 2014 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки востаннє погашення боргу було здійснено відповідачем 31 березня 2008 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості 17 листопада 2014 року.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов кредитно-заставного договору від 25.07.2006 року, позивач надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 8299,20 грн., з яких 6384,01 грн. було перераховано ним на поточний рахунок підприємства торговельно-сервісної мережі: СПД ОСОБА_3 для оплати придбаних металопластикових вікон (а.с. 6-7).

Кредит надано в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених в заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам (далі Умов) строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

При цьому, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 ст. 631 ЦК України).

Відповідно до змісту укладеного кредитно-заставного договору, сторони встановили як строк дії договору повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, комісії в строк до 25 січня 2010 року включно, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів (для основної заборгованості та процентів за користування кредитом) щомісяця в період з «20» по «27» число кожного місяця шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 300,36 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, останнє погашення заборгованості здійснено позичальником ОСОБА_2 31 березня 2008 року, тобто під час дії укладеного між сторонами кредитно-заставного договору (а.с. 4-5).

Отже, вказане підтверджує той факт, що після 31 березня 2008 року ОСОБА_2 перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за його користування.

За змістом ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязанням в обумовлений сторонами строк, правовим наслідком якого є відповідальність боржника.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду України містяться в постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, що в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як встановлено, під час розгляду справи судом першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 звертався до суду із заявою, в якій просив застосувати до спірних правовідносин загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки, і спеціальний строк позовної давності щодо вимог пені, штрафі та неустойки, передбачений ст.258 ЦК України - в один рік (а.с. 84-85).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначив початок перебігу строку позовної давності за вимогами позивача - з дати здійснення позичальником останнього чергового щомісячного платежу на погашення заборгованості.

Однак, встановивши, що останній платіж за договором ОСОБА_2 здійснила 31 березня 2008 року, а з позовними вимогами банк звернувся до суду в листопаді 2014 року, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов передчасного висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності до заявлених ним вимог не тільки щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та штрафів, а й щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та пені, яка повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

А тому, колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня, це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку позовної давності щодо вимог пені починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється за кожним днем (місяцем), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 та у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, що в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та пені у межах строку позовної давності.

Згідно 4.2 Умов, при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6% на місяць (72% на рік), розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Пунктом 5.1 передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених заяво та п.п. 3.2.2 та 3.2.3 даних Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше й грн. за кожний день прострочки платежу.

Обчислюючи період стягнення процентів за користування кредитом, колегія суддів вважає, що останні підлягають стягненню в межах загального трирічного строку позовної давності, тобто за період з 17 листопада 2011 року по 17 листопада 2014 року, а пеня в межах річного спеціального строку позовної давності, тобто за період з 17 листопада 2013 року по 17 листопада 2014 року.

При цьому, встановлений у п.5.5. Умов збільшений строк позовної давності у 5 років по вимогам про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки- пені, штрафів за даним договором (а.с. 8-11), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за змістом ч.1 ст. 259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладення договору про це у письмовій формі.

Така правова позиція висловлена й Верховним Судом України в постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1926цс15, що в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Матеріали даної справи не містять письмового договору сторін про збільшення позовної давності, при цьому п.5.5 Умов, яким встановлено збільшений строк позовної давності не містить підпису позичальника, а у заяві позичальника від 25.07.2006 року домовленості сторін про збільшення строку позовної давності немає.

Враховуючи наведене колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача щодо не пропущення строку позовної давності стосовно заявлених ним вимог про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 4160,35 грн. та штрафів на загальну суму 4193,19 грн. й вважає, що позивачем до вказаних вимог строк позовної давності пропущено, а тому заявлений ним позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Доводи ж апеляційної скарги позивача, що укладений з відповідачем кредитний договір не припинив свою дію, а тому позовна давність застосована бути не може, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, виходячи з обставин справи для вирішення питання про застосування позовної давності вирішальним є строк, з якого позичальник припинив виконувати зобовязання за договором.

Вирішуючи питання про розмір заборгованості про процентам за користування кредитом та пенею, колегія суддів враховує наданий позивачем розрахунок, який не містить розрахунку заборгованості за період з 2010-2013 років.

У відповідності до наведених даних станом на 31.01.2014 року заборгованість по процентам за користування кредитом становить 23335,91 грн., а по пені 35082,08 грн. Перевіривши правильність нарахування вказаних сум заборгованості, колегія суддів погоджується з ними.

Таким чином, за даними розрахунку, який не спростовано відповідачем, застосовуючи наслідки спливу строку позовної давності до заявлених вимог на підставі заяви представника відповідача, колегія суддів вважає, що розмір заборгованості по процентам в межах трирічного строку позовної давності складатиме 2452,37 грн. (25788,28 грн.-23335,91 грн.), а по пені в межах річного строку позовної давності 8833,06 грн. (43915,14 грн. 35082,08 грн.).

З наведеного розрахунку видно, що розмір пені в межах річного строку на суму 8833,06 грн. вдвічі перевищує розмір простроченого тіла кредиту, який складає 4160,35 грн.

Частина 3 ст.551 ЦК України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14 і в силу ст. 214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

У звязку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин норми ч.3 ст.551 ЦК України та зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача до 4160,35 грн.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості мають бути задоволені частково із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитно-заставним договором № DNH4KP65150402 від 25 липня 2006 року у розмірі 6612,72 грн., яка складається із: заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 2452,37 грн.; заборгованості по пені - 4160,35 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем судового збору за подання позовної заяви в розмірі 780,57 грн. (а.с. 19) та за подання апеляційної скарги в розмірі 858,63 грн., на загальну суму 1639,20 грн. (780,57 грн. + 858,63 грн.).

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, який складає 138,87 грн. (1639,20 грн. х 6612,72 грн./78056,96 грн.).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути задоволена частково, а рішення суду підлягає скасуванню, відповідно до п.1, п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1,4 ч.1 ст. 309, ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 24 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором № DNH4KP65150402 від 25 липня 2006 року станом на 23 жовтня 2014 року у розмірі 6612,72 грн. (шість тисяч шістсот дванадцять грн. сімдесят дві коп.), яка складається із: заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 2452,37 грн.; заборгованості по пені - 4160,35 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 138,87 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: