Ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.

суддів: Завгородньої І.М. Коротуна В.М.,

Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики, за касаційною скаргоюОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 30 грудня 2011 року між нею та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого позивачка надала, а відповідачка отримала суму позики у розмірі 32 000 грн, що еквівалентно суми 4 000 дол. США, зі строком виконання до 30 червня 2012 року без сплати відсотків за користування грошовими коштами. Зазначала, що в подальшому, 31 грудня 2011 року позичила ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 6 000 дол. США, які остання зобов'язалась повернути з процентами, що підтверджується написаною нею власноручно борговою розпискою на звороті нотаріально посвідченого договору позики. Крім того, вказувала, що 25 квітня 2012 року ОСОБА_5 взяв у неї в борг грошові кошти у сумі 2 000 дол. США, а 20 травня 2012 року ще взяв у неї в борг грошові кошти у сумі 3 000 дол. США, про що ним 25 квітня 2012 року та 20 травня 2012 року власноручно складено розписки на звороті вказаного вище нотаріально посвідченого договору позики від 30 грудня 2011 року.

Посилаючись на те, що свої зобов'язання з повернення коштів відповідачка не виконала в добровільному порядку, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на її користь 32 000 грн боргу та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Під час розгляду справи, позивач уточнила позовні вимоги, а саме: просила залучити в якості співвідповідача у справі ОСОБА_5 та ухвалити рішення про стягнення із ОСОБА_4 на її користь суми боргу в розмірі 187 380 грн, яка складається із: 17 690 грн - основного боргу і 7 690 грн - 3 % річних, та стягнути з ОСОБА_5 на її користь суму боргу у розмірі 105 845 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_5

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 квітня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 149 093 грн 74 коп., 241 грн 97 коп. - 3 % річних за час прострочення грошового зобов'язання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судами встановлено, що 30 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Гулянич Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1299, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 32 000 грн, еквівалент суми 4 000,00 доларів США станом на 30 грудня 2011 року, а ОСОБА_4 зобов'язалася повернути ОСОБА_3 грошові кошти у такій самій сумі без сплати відсотків за користування грошовими коштами у строк до 30 червня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог цього Кодексу, а також інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судами, зі змісту договору позики, укладеного між сторонами від 30 грудня 2011 року предметом позики були саме 32 000 грн, які позичальник ОСОБА_4 і зобов'язувалася повернути ОСОБА_3 у такій самій сумі без сплати відсотків за користування грошовими коштами у строк до 30 червня 2012 року.

Зазначеним договором позики не визначено, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, повинна визначатися за офіційним курсом відповідної валюти на день повернення вказаної суми відповідно до вимоги ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Судами встановлено, що 01 травня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Колотуха Л.С. вчинено виконавчий напис про стягнення з позичальника ОСОБА_4 на користь позикодавця ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 32 000 грн, що були передані за договором позики від 30 грудня 2011 року та 2 664 грн 33 коп. - 3 % річних від простроченої суми позики.

Відмовляючи в частині задоволення позовної вимоги про стягнення із відповідачки ОСОБА_4 суми заборгованості в еквіваленті 4 000 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на 10 червня 2015 року в розмірі 8 4676 грн ( 1 долар США = 21,169 грн) суди дійшли правильного висновку, що така є безпідставною та не ґрунтуються на змісті договору позики, яким передбачено повернення суми позики у гривнях в розмірі 32 000 грн і це зобов'язання має виконуватись відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України.

Правильними та обґрунтованими є висновки судів щодо стягнення 3 % річних за прострочення сплати боргу, оскільки вірно встановлено, що за змістом договору позики строк її повернення встановлено до 30 червня 2012 року, отже з 01 липня 2012 року по 10 липня 2015 року має місце прострочення 1 105 днів суми боргу - 32 000 грн, що становить 2 906 грн 30 коп., за вирахуванням суми 2 664 грн 33 коп. - 3 % річних від простроченої суми позики, стягнутих виконавчим написом нотаріуса, з метою уникнення подвійного стягнення, тобто стягненню підлягає сума 241 грн 97 коп.

Встановлено, що 31 грудня 2011 року відповідачка ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 в борг суму коштів в розмірі 6 000 дол. США, які зобов'язалася повернути з відсотками, що підтверджується борговою розпискою написаною власноручно ОСОБА_4 на звороті нотаріально посвідченого договору позики. (а. с. 25)

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Як визначено ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України у справі від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Встановлено, що зі змісту наданої ОСОБА_4 розписки від 31 грудня 2011 року вбачається, що така свідчить про отримання ОСОБА_4 в борг грошей у сумі 6 000 дол. США та про взяття на себе ОСОБА_4 обов'язку повернути зазначену в розписці суму разом з процентами, але без встановлення строку повернення позики.

З матеріалів справи вбачається та судами встановлено, що 25 грудня 2015 року представник позивача надіслав на адресу відповідачів у справі лист вимогу про повернення позики від 31 року 2011 року (а. с .91-93), тобто ОСОБА_4 зобов'язана була повернути зазначену суму в строк до тридцяти днів, проте відповідач станом на день розгляду справи в суді першої інстанції не виконала свої зобов'язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів і її борг становить 6 000дол. США, а отже у позивача виникло право вимагати від відповідача повернення зазначених грошових коштів.

Задовольняючи вимогу в частині стягнення боргу в розмірі 6 000 дол. США за розпискою від 31 грудня 2011 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що стягненню підлягає сума, визначена на день ухвалення судового рішення 27 січня 2016 року, яка за офіційним курсом НБУ (100 доларів США = 2484,8956) грн. еквівалентна 149 093 грн 74 коп., що передбачено вимогами ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості в сумі 5 000 дол. США з відповідача, суди обґрунтовано виходили з наступного.

Встановлено, що 25 квітня 2012 року ОСОБА_5 на звороті нотаріально посвідченого договору позики написав розписку, за змістом якої ОСОБА_5 взяв 2 000 дол. США.

У подальшому, 20 травня 2012 року ОСОБА_5 написав на вказаному вище договорі позики розписку, за змістом якої ОСОБА_5 взяв 3 000 дол. США.

Судами встановлено та з матеріалів справи вбачається, що вказані розписки не містять зобов'язання ОСОБА_5 про повернення ОСОБА_3 зазначених в розписках коштів.

Отже, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення коштів за розписками ОСОБА_5 та проаналізувавши їх зміст, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що розписки від 25 квітня 2012 року та 20 травня 2012 року не є борговими розписками у розумінні ст. ст. 1046-1050 ЦК України, як такі, що поряд із відомостями про отримання грошових коштів не містять зобов'язання про їх повернення, а відтак правові підстави для стягнення боргу з ОСОБА_5 за даними розписками відсутні, і такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року, у справі № 6-1967цс15, згідно з яким розписка має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень й зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Т.О. Писана

О.В.Попович