Справа № 192/234/17
Провадження № 2/192/208/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" грудня 2017 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Щербини Н. О.,

за участю секретаря судового засідання Савчукової В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Олександропільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на 3/13 частини домоволодіння по вул. Гагаріна, 64 в с. Олександропіль Солонянського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_2.

На обґрунтування позову зазначив, що 31 серпня 2008 року померла його мати ОСОБА_2, яка відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА №899824, виданого Олександропільською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області мала на праві приватної власності житловий будинок по вул. Гагаріна, 64 в с. Олександропіль Солонянського району Дніпропетровської області.

27 липня 2000 року мати позивача склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно. Після смерті матері з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач звернувся до Солонянської державної нотаріальної контори з відповідною заявою та 02 липня 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину, згідно якого успадкував 10/13 частин житлового будинку по вул. Гагаріна, 64 в с. Олександропіль Солонянського району Дніпропетровської області. При цьому 3/13 частини вказаного будинку ним не були успадковані у звязку з тим, що померла не оформила на себе право власності на вказані частини будинку.

З посиланням на ст. ст. 1216-1217, 1220, 1268, 1296 ЦК України позивач просив суд визнати за ним право власності на 3/13 частини будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері - ОСОБА_2.

ОСОБА_3, який був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання (а.с.155-157), в судове засідання 14 грудня 2017 року не зявився, причини неявки суду не повідомив.

Представник позивача ОСОБА_4, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 04 квітня 2017 (а.с.44) в судових засіданнях позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив, що власником будинку спочатку був чоловік померлої ОСОБА_2, тобто батько позивача, а після його смерті мати позивача успадкувала увесь будинок. Проте співвласником будинку також була сестра батька позивача - ОСОБА_5, яка також померла та до дня її смерті вона відмовилася від свого права на будинок на користь ОСОБА_2. Тому свідоцтво про право власності було видано на імя ОСОБА_2, однак нотаріус видав свідоцтво про право власності лише на 10/13 частини з невідомої причини.

Представник відповідача - Олександропільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, згідно поданої заяви просили здійснювати розгляд справи за їхньої відсутності (а.с.159).

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.

Відповідно до ст.ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є матірю позивача ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії VІ-КИ №369798 (а.с.82-83).

27 липня 2000 року ОСОБА_2 склала заповіт, яким заповіла все своє майно, яке буде належати їй на день смерті ОСОБА_3 (а.с.84), а 31 серпня 2008 року ОСОБА_2 померла (а.с.13) та 22 липня 2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 10/13 частин будинку по вул. Гагаріна, 64 в с. Олександропіль Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.101).

Відповідно до ст. ст. 1216,1217,1233 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 14 березня 1991 року, виданого Олександропільською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області ОСОБА_6, який є батьком позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії VІ-КИ №369798 (а.с.82-83) належало 10/13 частин будинку по вул. Гагаріна, 64 в с. Олександропіль Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.57), а ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 14 березня 1991 року, виданого Олександропільською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області належало 3/13 частин вказаного будинку (а.с.58).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були співвласниками вказаного будинку.

Згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22 червня 1992 року, виданого виконавчим комітетом Олександропільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області власником будинку по вул. Гагаріна, 64 в с. Олександропіль Солонянського району Дніпропетровської області є ОСОБА_2 (а.с.59). Однак нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину на підставі вказаного свідоцтва лише на 10/13 частин будинку (а.с.14,15-16,59,101).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 (тітка позивача), 25 травня 1994 року, тобто після отримання матірю позивача свідоцтва про право власності на будинок, склала заповіт на 3/13 частини цього будинку (а.с.122). Тому суд не приймає доводи представника позивача стосовно того, що під час отримання свідоцтва від 22 червня 1992 року ОСОБА_5 відмовилася від своїх 3/13 частин будинку на користь ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_5 вчинила дії щодо складання заповіту пізніше, ніж було видано свідоцтво. Доказів здійснення відмови від 3/13 частин на користь ОСОБА_2 суду не надано.

Суд вважає, що обставини належності спадкодавцю 3/13 частин будинку по вул. Гагаріна, 64 в с. Олександропіль Солонянського району Дніпропетровської області ОСОБА_2 (а.с.59) з огляду на існування заповіту іншого співвласника будинку є спірними та не спростовані належними і допустимими доказами по справі з огляду на те, що актовий запис про смерть ОСОБА_5 відсутній (а.с.154).

Судом враховується те, що у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину.

Судом встановлено, що нотаріусом не було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/13 частини будинку, оскільки згідно поданих заяв до нотаріальної контри він звертався з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину саме на 10/13 частин будинку (а.с.96). Із заявою про видачу свідоцтва на 3/13 частин будинку позивач не звертався до нотаріальної контори, що також є підставою для відмови в задоволенні позову.

На підставі ст.ст. 1216,1217,1218,1233 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 88, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Олександропільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина