Справа № 376/1750/17 Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/5428/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 45 11.12.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Данілова О.М. , Суханової Є.М.

Секретар - Шуляк Д.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У липні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Свої вимоги обгрунтовував тим,що він є власником квартири за адресою ; АДРЕСА_1.

Крім нього в квартирі зареєстрована колишня дружина - ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_4

Шлюб із ОСОБА_2 розірваний 09 лютого 2017 року рішенням Сквирського районного суду Київської області.

Відповідач із січня 2017 року не проживає у квартирі , на доглядає за нею, не сплачує комунальні послуги .

Будь-яких домовленостей між ним та відповідачем щодо збереження права користування житловою площею ОСОБА_2 , в разі її відсутності , не було.

Відсутність відповідача у спірній квартирі підтверджується актом обстеження житлових умов від 05 липня 2017 року . Перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням він не здійснює.

Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає , а її реєстрація у квартирі впливає на розмір комунальних платежів .

Позивач ОСОБА_3 просив визнати ОСОБА_2 такою,що втратила право користування житловою площею з підстав ст. 163 ЖК України , та ст. 405 ЦК України .

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 29 вересня 2017 року позов задоволено . Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою ; АДРЕСА_1, з підстав ст..ст. 71 ,72 ЖК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, та ухвалити нове рішення в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначала , що суд невірно застосував норми матеріального, не врахував ,що вона як колишній член сім»і власника має право користування житловим приміщенням , позбавив її та їх малолітню дитину єдиного житла.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов»язки.

Відповідно до ст.ст.74,76,77 ЦПК України позивач був завчасно , 15 листопада 2017 року , повідомлений про день та час розгляду справи за адресою , яка була зазначена в матеріалах справи, заяв щодо зміни місяця проживання або місцезнаходження від позивача не надходило.

Будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи,що позивач був завчасно повідомлений про день та час розгляду справи , мав змогу підготувати і надати заперечення на апеляційну скаргу , а тому підстави, вважати причини неявки позивача до суду поважними , відсутні.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції ,задовольняючи позовні вимоги ,виходив із того , що ОСОБА_2 більше шести місяців без поважних причин не проживає у спірній квартирі.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи .

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України) .

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Як видно із матеріалів справи , ОСОБА_3 є власником квартири за адресою ; АДРЕСА_1., яку він придбав 17 липня 2014 року .( а.с. 7-8)

У спірній квартирі зареєстровані - позивач , відповідач , їх малолітня дочка ОСОБА_4 ( а.с. 16) .

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано ( а.с. 10) .

Посилання позивача на ту обставину , що реєстрація відповідача впливає на розмір комунальних послуг, є безпідставними , оскільки відповідно до квитанції про оплату електроенергії , постачання газу та інші , які надав позивач , не містять жодних даних ,що ці оплати здійснюються з урахуванням зареєстрованих у квартирі осіб , а відтак не є належним доказом в розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України ( а.с. 11-14) .

Акт обстеження житлово- побутових умов ОСОБА_3 від 05 липня 2017 року (а.с. 15) , в якому зазначено , що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі із 14 січня 2017 року , також не є належним доказом, оскільки форма і зміст самого акту не відповідає вимогам діючого законодавства . Крім , того в акту зазначено, що він складений в присутності свідків ,натомість прізвища осіб, в присутності яких складений акт не вказані , а відтак даний доказ не може бути прийнятий судом до уваги.

Інших доказів , відповідно до ст. 60 ЦПК України , про відсутність відповідача у спірній квартирі ОСОБА_3 ні суду першої інстанції ,ні суду апеляційної інстанції не надав.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Оскільки ОСОБА_3 не надав суду доказів щодо порушення його права на користування спірним жилим будинком , суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову , невірно застосував норми матеріального права.

Враховуючи ,що позов пред»явлений позивачем з підстав ст. 405 ЦК України , правові підстави для його задоволення відсутні , а відтак рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України смісцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення прав малолітньої дитини щодо користування житлом , є безпідставними , оскільки ОСОБА_3 питання про визнання дитини , такою що втратила право користування житловою площею , не ставив

Керуючись ст.ст. 303, 307 , 309, 313 - 316 ,319 ЦПК України , колегія суддів,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково .

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 вересня 2017 року - скасувати. Ухвалити нове рішення .

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 704 грн ( сімсот чотири грн.) .

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді