АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Стрижеуса А.М., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Станішевській Б.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» про визнання договору недійсним в частині, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 через свого представника звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Кредобанк», ТОВ Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» про визнання Договору факторингу від 29 листопада 2011 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», недійсним в частині що стосується його прав та обов'язків з підстав невідповідності договору ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також з підстав недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 1, 5 ст. 203 ЦК Українита п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, в частині відступлення права грошової вимоги за договором факторингу боржників-фізичних осіб.

Справа № 761/11932/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12161/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
На обґрунтування своїх вимог зазначав, що 19 серпня 2008 року між ним та ВАТ «Кредобанк», правонаступником є ПАТ «Кредобанк», укладено кредитний договір № 13/а-06 від 19 серпня 2008 року, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 33928,00 доларів США, зі сплатою 15,0 % річних на строк до 17 серпня 2015 року на придбання транспортного засобу. 19 серпня 2008 року на забезпечення вимог кредитного договору між сторонами було укладено Договір застави №13/а-06, відповідно до умов якого він передав в іпотеку автомобіль Hyundai Tucson.

29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» укладено договір факторингу, при укладенні якого його не було повідомлено у п'ятиденний термін та не направлено своєчасне повідомлення про зміну всіх реквізитів отримувача коштів по виконанню умов договору, що порушує його права.

Посилаючись на те, що договір факторингу суперечить ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст.4, 5, 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», розпорядженню Держфінпослуг №231 від 03 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» просив суд визнати недійсним договір факторингу від 29 листопада 2011 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вказував, що суд не звернув належної уваги на те, що договір факторингу від 29 листопада 2011 року був укладений щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржника - фізичної особи (громадянина), що суперечить розпорядженню Держфінпослуг №231 від 03 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Крім того, вказував що позивач не пропустив строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, оскільки дізнався про факт порушення своїх прав винесення ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати.

Представники ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що договір факторингу укладений між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» з дотриманням вимог діючого законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення з даним позовом до суду, оскільки позивач міг дізнатися про порушення свого права з моменту подачі ТОВ «Фінансова компанія «Приватні ініціативи» позову до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості 19 лютого 2014 року, однак, з даним позовом представник ОСОБА_2 звернувся 3 квітня 2017 року.

Однак повністю з такими висновками суду погодитись неможливо, враховуючи наступне.

Судом установлено, що 19 серпня 2008 року між позивачем та ПАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № 13/а-06, за яким банк зобов'язався надати позивачу грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 33 928,00 доларів США на строк до 17 серпня 2015 року включно, а позивач зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у відповідні терміни.

На забезпечення виконання вимог за вказаним кредитним договором 19 серпня 2008 року між сторонами було укладено Договір застави транспортного засобу.

Відповідно до п. 8.6. договору застави застава зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення заставодавцем боргу за кредитним договором на іншу особу. Відступлення прав за цим договором здійснюється за правочином про відступлення прав, заставодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити заставодавця про відступлення прав за цим договором і права вимоги за кредитним договором.

29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» укладено договір факторингу, за яким Банк відступив ТОВ Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» вимоги по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених в реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку відповідну плату, в тому числі і за кредитним договором та договором застави №13/а-06 від 19 серпня 2008 року.

Отже, ТОВ Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» набуло права вимоги за кредитним договором та договором застави №13/а-06 від 19 серпня 2008 року, позичальником та заставодавцем яких є ОСОБА_2 (а.с.12-38).

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 27 серпня 2014 року по справі №657/233/14-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь TOB «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», встановлено, що за умовами укладеного договору факторингу обов'язок щодо повідомлення боржника про перехід права вимоги до нового кредитора на себе взяв первісний кредитор, який направив відповідачу ОСОБА_2 повідомлення - вимогу №295 від 12 січня 2012 року, що підтверджується списком згрупованих відправлень від 24 січня 2012 року, яка долучена апелянтом до апеляційної скарги.

Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК Україникредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст..516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст..517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію,, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 27 серпня 2014 року встановлено, що ПАТ «Кредобанк» направив відповідачу ОСОБА_2 повідомлення № 295 від 12 січня 2012 року про відступлення вимог та заміну кредитора.

Отже, встановивши, що ОСОБА_2 було повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором застави, підстав вважати договір недійсним за цих обставин немає.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору факторингу недійсним як такого, що суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ( ч.1 ст.203 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За змістом ст..1079 ЦК України, сторонами у даговорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі п. ч.1 ст.28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, п.п.2 п.1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу ( набуття відступленого права грошової вимоги до боржників- суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншо фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені в п.1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу від 29 листопада 2011 року.

Крім того, пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 6 лютого 2014 року.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про безпідставність позову є правильним.

Разом з тим, посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем строку позовної давності як на підставу для відмови у задоволенні позову не ґрунтується на положення матеріального закону.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК Українипозовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. (Постанова Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Отже, дійшовши висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставні і недоведені, суд першої інстанції помилково зазначив у рішенні про відмову у задоволенні позовних вимог і з підстав пропуску строку.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позивачем строку позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року - змінити, виключити з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позивачем строку позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: