АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 6-24/08 Головуючий суддя І інстанції Лігус С.М.
Провадження № 22-ц/790/6613/17 Суддя доповідач Кругова С.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І.,

ОСОБА_1,

секретаря Прологаєвої А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за поданням державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ про обмеження права у виїзді за межі України ОСОБА_2 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 листопада 2008 року,-

в с т а н о в и в :

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 листопада 2008 року подання державного виконавця задоволено. Тимчасово обмежено права ОСОБА_2у виїзді за межі України.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою представник ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу про тимчасове обмеження права виїзду за межі України, посилаючись на те, що ухвала винесена з порушенням норм процесуального права, висновки суду не ґрунтуються на нормах законодавства України та не відповідають дійсності.

Судом першої інстанції належним чином не встановлено факту ухилення особи від виконання зобовязань, не звернув уваги на те, що ВДВС не було надано доказів про отримання викликів повідомлень направлених ОСОБА_2, як боржнику.

Зазначає, що подання державного виконавця задоволено безпідставно, без належного та повного зясування всіх істотних обставин.

Заперечень на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надавалось.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржником не виконано зобовязань покладених на нього судовим рішенням.

З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

В п. 5 ч. 1 ст. 6 «Про порядок виїзду з України та в'їзд в України громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання цих зобов'язань.

Відповідно до ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

В розумінні п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ухиленням, є навмисне чи інше свідоме невиконання боржником обов'язків за рішенням суду, у зв'язку з чим і здійснюється примусове виконання та є підставою про застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Також ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС м. Харкова від 18.12.2006 року було відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-3324 виданого 06.10.2006 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 120098,18 грн (а.с.4).

З копій відповідей на заяви ОСОБА_2 (а.с. 20-23) вбачається, що 30.06.2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у звязку з відсутністю у боржника майна на яке можливо було звернути стягнення.

Відповідно ч.1. ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження крім постанов про відкриття виконавчого провадження надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Матеріали справи не містять даних про направлення рекомендованим листом з повідомленням та вручення боржнику ОСОБА_2 постанови про відкриття провадження.

Приймаючи до уваги узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Верховного Суду від 01.02.2013 року ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Суд першої інстанції навів не переконливі мотиви з яких дійшов висновку про задоволення подання державного виконавця, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Наявність у боржника невиконаних зобов'язань за рішенням суду сама по собі, не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження, є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку того, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, висновки суду не спростовуються матеріалами справи, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обмеження права виїзду особи за межі України, якщо ухилення від виконання зобовязання не знайшло підтверджень.

Отже, судова колегія вважає, що підстав для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження права ОСОБА_2у виїзді за межі України не має.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 листопада 2008 року - скасувати. В задоволенні подання відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_1

Повний текст виготовлено 22 грудня 2017 року.