Справа № 727/4528/17
Провадження № 2/727/1231/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Вальчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, -

встановив:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання правочинів недійсними посилаючись на те, що з23.05.2003 року вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі.

12.04.2010 року ними з відповідачем ОСОБА_2 (як подружжям, до фактичного припинення шлюбних стосунків) придбано у власність нежитлове майно: корівник і земельну ділянку за адресою: вул. Горького 38-В, с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області (спірне комерційне майно).

Договори купівлі-продажу укладено відповідачем ОСОБА_2 за попередньо наданою нею (нотаріально посвідченою) згодою на розпорядження коштами (як різновидом спільного майна) шляхом придбання у власність (спірного) обєкту нерухомості.

05.07.2012 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці шлюб між ними розірвано.

19.09.2012 року рішенням Апеляційного суду Чернівецької області зобовязано ОСОБА_2 сплатити їй 79735 грн. в рахунок поділу спільного автомобіля з подальшим відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання встановленого судом зобовязання.

З 19.10.2012 року в провадженні Глибоцького районного суду Чернівецької області знаходилася справа про визнання за нею права спільної сумісної власності на все набуте у шлюбі нерухоме майно та рішенням від 23.09.2013 року за нею визнано право спільної власності на 1/2 ідеальну частку всього набутого у шлюбі, в тому числі і комерційного майна. 12.12.2013 року рішенням Апеляційного суду Чернівецької області скасовано рішення районного суду, а 02.04.2014 року судом касаційної інстанції скасовано рішення апеляційного суду із направленням спірного питання на новий апеляційний розгляд.

07.05.2014 року під час нового апеляційного розгляду безпосередньо перед ухваленням рішення по справі, ОСОБА_2 вперше зазначає про вчинену ним, спеціально для придбання спірного комерційного майна, позику, якої ніколи до цього не існувало.

15.05.2014 року на підставі «новоявленого» факту про позичання відповідачем ОСОБА_2 коштів на придбання майна, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області скасовано рішення суду першої інстанції про визнання за нею права спільної власності на спірне комерційне майно, яке 03.09.2014 року залишено в силі судом касаційної інстанції.

У січні 2010 року відповідач ОСОБА_2 нібито позичив у відповідача ОСОБА_3 суму 80000 грн. саме для придбання спірного комерційного майна щодо якого існував майновий спір між нею та ОСОБА_2

Реальна мета оспорюваного правочину це позбавлення іншого з подружжя права спільної власності на спірне комерційне майно, оскільки було змінено правовий статус витрачених на придбання спірного комерційного майна коштів (із презюмованого законом статусу спільних коштів сімї на особисті кошти відповідача ОСОБА_2В.) та позбавлено іншого з подружжя права власності на набуте у шлюбі комерційне майно.

Реальними підставами виникнення оспорюваного правочину була невдала спроба відповідача ОСОБА_2 здійснити відчуження спірного комерційного майна шляхом використання правових наслідків попередньої позики, завдяки вчиненій нею протидії, результатом якої було: скасування ухвали суду про визнання мирової угоди і перехід права власності на спірне комерційне майно до ОСОБА_2 за правочином позики від 24.11.2008 року та залишення цього питання без розгляду при новому судовому провадженні; закриття виконавчого провадження з виконання вказаного правочину; відкриття кримінального провадження на підставі неправомірних дій державних виконавців щодо відчуження спірного комерційного майна в процесі виконання правочину від 24.11.2008 року; реалізоване зобовязання виконавчої та реєстраційної служб щодо реєстрації обтяження на спірне комерційне майно; рішенням Вищого адміністративного суду зобовязано реєстраційну службу прийняти до розгляду її заяву про скасування переходу права власності на спірне комерційне майно.

Коли її майнові права на спірне комерційне майно судом вже було фактично визнано, а всі існуючі доводи заперечень відповідача ОСОБА_2 судовими рішеннями скасовано, саме в той момент виник правочин від січня 2010 року, про який протягом всього розгляду справи в судах усіх інстанцій ніколи ніким не зазначалося.

Відсутність у відповідача ОСОБА_2 законних підстав для отримання одноосібних майнових прав на набуте у шлюбі майно, спонукала його до чергових протизаконних дій щодо створення штучних доказів походження вкладених в спірне майно коштів, шляхом використання правових наслідків фіктивної/удаваної позики від січня 2010 року.

Правочин від січня 2010 року є недійсним, оскільки відсутня між сторонами належно оформлена письмова угода, що є обовязковою умовою оформлення такої позики, тому його правомірність спростовується ст.1047 ЦК України.

Згідно ст.545 ЦК України підтвердженням виконання зобов'язань за договором позики може бути наявність боргового документа у боржника і/або розписки, яку кредитор зобов'язаний був надати боржнику, прийнявши виконання зобовязання, тобто в листопаді 2012 року. Борговий документ не може замінятися заявою позикодавця, наданою в квітні 2014 року, тобто через 2 роки після повернення коштів і через 4,5 роки після їх позичання, тому правомірність правочину спростовується і ст. 545 ЦК України.

Також, укладений відповідачем ОСОБА_2, під час зареєстрованого шлюбу, правочин від січня 2010 року не містить її, як дружини, письмової згоди на здійснення позики, тому правомірність правочину спростовується ч.2 ст.369 ЦК України та ч.ч.2, 3 ст.65 СК України.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України умовою оформлення правочину позики між фізичною та юридичною особою, між фізичними особами на суму, що перевищує у 20 разів неоподаткований мінімум доходів громадян, є письмовий договір чи розписка про отримання коштів, а заява ОСОБА_3 не є ні письмовим договором, ні розпискою, тим більше оформлена напередодні вирішення майнового спору (22.04.2014 року), а не в момент надання/отримання коштів (в січні 2010 року і в листопаді 2012 року).

Такого юридичного явища як «нотаріально засвідчена розписка» взагалі не може існувати в правовому полі, оскільки розписка має характер угоди, а саме: договору позики, і, згідно вимог ст.78 Закону України «Про нотаріат», нотаріусам заборонено засвідчувати справжність підпису на документі, що має характер угоди.

Заява ОСОБА_3 не може вважатися належним і допустимим доказом існування позики, яка нею оспорюється.

Зазначена в заяві сума позики 80000 грн., яка спеціально надана для придбання конкретного майна, яке було придбано через 4 місяці, не співпадає із зазначеною в договорах купівлі-продажу вартістю цього майна 70000 грн.

Якщо кошти відповідачу ОСОБА_2 було надано як приватному підприємцю (як вказано у заяві), а не просто фізичній особі, то поняття фіктивності/удаваності правочину слід розглядати і в контексті відсутності реальності господарських операцій, вчинених відповідачем ОСОБА_2, як приватним підприємцем, відносно гіпотетично позичених коштів.

Відповідач ОСОБА_2 не міг виплачувати аліменти на утримання дітей через відсутність у нього достатніх доходів, рішення суду по виплаті компенсації за спільний автомобіль роками не виконував (з огляду на відсутність у нього коштів для здійснення стягнення), однак в той самий час з особистих коштів, одразу після розірвання шлюбу, виплачує борг в сумі 80000 грн. Суперечливість цього припущення реальними юридичними фактами очевидна.

В текстах договорів купівлі-продажу спірного майна зазначається про попередньо надану нею, як дружиною, письмову, нотаріально посвідчену згоду на розпорядження коштами для оплати вартості майна, що набувається. Тобто, вона 12.04.2010 року не могла фіксувати волевиявлення щодо розпорядження коштами, які були позичені ОСОБА_2 у ОСОБА_3 Факт необхідності надання її згоди для подальшого придбання спірного комерційного майна означає, що в договорах купівлі-продажу на це майно йдеться про розпорядження коштами з сімейного бюджету (як різновидом спільного сумісного майна подружжя), а не особистими позиченими коштами відповідача ОСОБА_2

Правочин від січня 2010 року є нікчемним, удаваним та фіктивним правочином, також до неї було застосовано зловмисну угоду, тому його необхідно визнати недійсним.

Про існування правочину від 24.11.2008 року їй вперше стало відомо в червні 2013 року в процесі здійснення виконавчого провадження за рішенням апеляційного суду по справі №2-293/12, коли у відповідь на її численні звернення з вимогою здійснення стягнення на майно боржника, їй було повідомлено державним виконавцем Шевченківського РВДВС м Чернівці, що вказане спірне комерційне майно відповідачу ОСОБА_2 вже не належить, оскільки відчужено в процесі виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 боргу за правочином позики від 24.11.2008 року.

В результаті ознайомлення 14.06.2013 року з матеріалами справи № 2-686/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та справи № 6-362/12 про визнання мирової угоди в процесі виконавчого провадження, їй стало відомо, що 24.11.2008 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_2 без її відома та згоди суму 1120000 грн., яку боржник зобовязаний був повернути 24.11.2009 року.

08.02.2011 року через 2 роки після надання позики і одразу після відкриття 25.01.2011 року судового провадження по справі про розірвання шлюбу, стягнення аліментів і поділ майна позикодавець згадав про борг.

28.11.2012 року відкрито виконавче провадження (№35409308) з виконання рішення суду за правочином від 24.11.2008 року.

В процесі виконавчого провадження сторонами правочину від 24.11.2008 року здійснена спроба незаконного (удаваного) відчуження спірного майна, шляхом визнання мирової угоди, за якою спірний обєкт передавався у власність ОСОБА_4 в рахунок виконання ОСОБА_2 вдаваних зобов'язань за правочином від 24.11.2008 року.

07.08.2013 року ухвалу про визнання мирової угоди в процесі виконання правочину від 24.11.2008 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Однак, під час нового судового розгляду питання про стягнення мільйонного боргу за оспорюваним правочином жодна із сторін на судовий розгляд справи не з'являлася, тому ухвалою Шевченківського районного суду від 11.11.2013 року позов залишено без розгляду.

При укладенні спірного правочину відсутня її згода, як дружини. Крім цього, в договорі зазначено, що він вступає в силу з моменту підписання, однак відповідно до цивільного законодавства він має бути укладеним з моменту передання майна. В договорі зазначено, що ОСОБА_2 проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, хоча з січня 2003 року по липень 2010 року він проживав у їхньому спільному будинку в с. Годилів, вул. Сонячна, 12. Також договір не містить нотаріального посвідчення.

Якщо спірний правочин відповідач ОСОБА_2 здійснював в статусі приватного підприємця, а не просто фізичної особи, то поняття фіктивності/удаваності угоди слід розглядати ще і в контексті відсутності реальності відповідних господарських операцій вчинених ним, як приватним підприємцем.

Про наявність умислу в діях відповідача ОСОБА_2 свідчить і той факт, що за день до відкриття виконавчого провадження за оспорюваним правочином, він особисто замовляє і оплачує експертний висновок з оцінки спірного майна, згодом відчуженого в рахунок вдаваного боргу, і зазначена в оцінці вартість спірного майна 1218200 грн. майже співпадає з сумою боргу за правочином від 24.11.2008 року в сумі 1120000 грн., що на 595697 грн. менше за дійсну вартість спірного обєкту 1813897 грн., яка визначена висновком судової експертизи Західно-Українського Експертно-Консультативного центру.

В червні 2013 року їй стало відомо про відсутність належної реєстрації обтяження за ухвалою суду про заборону відчуження спірного комерційного майна і вона подала відповідну копію цієї ухвали до Глибоцького РВ ДВС для виконання.

26.06.2013 року зазначеним відділом ДВС відкрито виконавче провадження (№38620898), однак жодних дій з виконання ухвали не будо здійснено до 12.08.2013 року, а вже 20.08.2013 року ухвала повертається заявнику без виконання.

Лише 30.09.2013 року майже через рік після набуття чинності ухвалою, що вимагала негайного виконання задля збереження спірного майна відповідними службами було здійснено реєстрацію обтяження на спірне майно, на той час вже перереєстроване на позикодавця в процесі виконання відповідачем ОСОБА_2 зобовязань за правочином від 24.11.2008 року.

Правочин від 24.11.2010 року є нікчемним, удаваним та фіктивним правочином, також до неї було застосовано зловмисну угоду, тому його необхідно визнати недійсним.

А тому просила поновити строк на звернення до суду в частині позовних вимог про визнання недійсним правочину від 24.11.2008 року, визнати правочин позики із надання ОСОБА_3 у борг ОСОБА_2 коштів в сумі 80000 грн. у січні 2010 року та/або частково недійсним правочин позики із надання ОСОБА_3 у борг ОСОБА_2 коштів у сумі 80000 грн. у січні 2010 року в частині зазначення про надання коштів «на придбання корівника та земельної ділянки за адресою с. Чагор, вул. Горького, 38-В, Глибоцький район, Чернівецька область»; визнати недійсним правочин позики від 24.11.2008 року із надання ОСОБА_4В у борг ОСОБА_2 коштів у сумі 1120000 грн.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені в позовній заяві та в додаткових доповненнях та поясненнях.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог і в своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені в письмових судових дебатах.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, надав суду пояснення, в яких позовні вимоги вважав необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 23.05.2003 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 міським відділом РАГС Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці був зареєстрований шлюб, актовий запис № 498.

В звязку із припиненням шлюбних відносин ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Просила визнати за нею право власності на: частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, с.Годилів, вул. Сонячна, 12; на частину будівлі корівника літ.А загальною площею 935,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с.Чагор, вул. Горького, 38-В та частину земельної ділянки загальною площею 0,2427 га, яка знаходиться за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с.Чагор, вул. Горького, 38-В; на частину легкового автомобіля марки «CARAVAN», 1997 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та залишити його у власності відповідача, а на її користь стягнути з відповідача грошову компенсацію у розмірі 79735 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.07.2012 року у справі № 2-293/2012 (т.1 а.с.38-40) шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірваний.

Рішеннями Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23.09.2013 року у справі №2403/2425/12 (т.1 а.с.22-24), рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 12.12.2013 року (т.1 а.с.25-28) та рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 15.05.2014 року (т.1 а.с.32-35) між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було поділено набуте під час шлюбу майно.

Визнано за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, яке складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 203,2 кв.м., в тому числі житловою 122,6 кв.м., огорожі №№ 1-3, басейну та криниці вартістю 499518 гривень, що знаходиться по вул. Сонячній, 12 в с. Годилів Сторожинецького району Чернівецької області та в рахунок поділу легкового автомобіля марки «CARAVAN», 1997 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 79735 грн.

В частині визнання права власності на частину будівлі корівника літ.А загальною площею 935,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с.Чагор, вул. Горького, 38-В та частину земельної ділянки загальною площею 0,2427 га, яка знаходиться за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с.Чагор, вул. Горького, 38-В відмовлено із посиланням на те, що вищезазначене нерухоме майно було придбано фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі продажу від 12 квітня 2010 року і не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Також судами було встановлено, що корівник та земельна ділянка придбані за рахунок коштів, які були позичені у січні 2010 року у ОСОБА_3 перед укладенням договорів купівлі-продажу і повернуті йому після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачкою за рахунок власних коштів відповідача ОСОБА_2

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, суд вважає, що судовими рішеннями встановлений факт, що нерухоме майно придбане ОСОБА_2 як фізичною особою-підприємцем, хоча й під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, що одержані ним від третіх осіб для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ст.55 ГК України субєктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці.

Згідно зі ст. 51 ГК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На підставі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зі змісту заяви ОСОБА_3 від 22.04.2014 року (т.1 а.с.46) вбачається, що ОСОБА_3 у січні 2010 року надав в борг приватному підприємцю ОСОБА_2 кошти в сумі 80000 грн. на придбання корівника та земельної ділянки за адресою с. Чагор, вул. Горького, 38-В, Глибоцький район, Чернівецька область. У листопаді 2012 року ОСОБА_2 повернув борг в сумі 80000 грн. ОСОБА_3

Відповідно до договору позики від 24.11.2008 року, укладеної між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.10), та розписки відповідача ОСОБА_2 від 24.11.2008 року (т.1 а.с.48), ОСОБА_4 надав ОСОБА_2 безвідсоткову позику в сумі 1120000 грн. на строк в один рік з 24.11.2008 року по 24.11.2009 року.

Суд вважає, що посилання позивачки на відсутність її згоди, як дружини, при укладенні договорів позики, є безпідставним, оскільки за загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно із ч. 3 ст. 65 ЦК України повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягав вчиненню з таким посвідченням. Ці вимоги поширюються на вчинення будь-яких правочинів.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Судом встановлено, що договір позики між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконаний, гроші, які позичені відповідачем ОСОБА_2 в січні 2010 року, повернуті повністю в листопаді 2012 року, заборгованості не має. При виконанні цього договору з позивачки будь-які кошти не стягувались, до неї претензій щодо погашення цієї позики не предявлялись, на майно подружжя стягнення не зверталось, повернення позики відбувалось не за рахунок коштів подружжя.

По договору позики між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з позивачки будь-які кошти не стягувались, до неї претензій щодо погашення цієї позики не предявлялись, на майно подружжя стягнення не зверталось.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 15.05.2014 року (т.1 а.с.32-35) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Чагорське» про тлумачення змісту правочину, визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя було постановлено з огляду на факти встановлені іншими судовими рішеннями.

Зокрема, рішеннями Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.07.2012 року та Апеляційного суду Чернівецької області від 19.09.2012 року (т.1 а.с.38-43), згідно яких спірне майно є приватною власністю відповідача, як фізичної особи-підприємця.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23.09.2013 року (а.с.22-24), в якому зазначається, що на підставі рішення Конституційного Суду України за №17-рп/2012 року по справі №1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ст.61 СК України, про визнання вказаних договір недійсними, визнання покупцем не фізичної особи підприємця ОСОБА_2, а просто фізичну особу відповідача ОСОБА_2, як її чоловіка, залишені без задоволення. Рішення суду в цій частині сторонами не оскаржено, тобто воно набрало законної сили.

Згідно з п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якою визначено, що відповідно до положень ст.ст.57, 61 СК України, ст.52 ЦК України майно фізичної особи-підприємця не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

При розгляді справи апеляційний суд ( 15.05.2014 року ) також дослідив свідоцтво про реєстрацію ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця з 2005 року, витяги з протоколу зборів засновників від 15.01.2010 року про продаж вказаного нерухомого майна, накладну та квитанцію до прибуткового касового ордеру про сплату приватними підприємцем ОСОБА_2 в касу товариства коштів за придбання нерухомого майна.

При розгляді справи Апеляційним судом Чернівецької області ( 15.05.2014 року ) не було встановлено, що спірне майно (корівник та земельна ділянка) було набуте спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Вказані обставини не можуть свідчити про порушення прав позивачки на укладання договорів позики її колишнім чоловіком ОСОБА_2

Посилання позивачки на документи, які оформлялись ТОВ «Чагорське» при укладенні договорів купівлі-продажу корівника та земельної ділянки, не спростовують факти укладання договорів та проведення повного розрахунку за придбане майно відповідачем ОСОБА_2 як підприємцем. Суд вважає, що дані посилання не відносяться до предмету спору про визнання недійсними договорів позики з огляду на відсутність письмової згоди на ці правочини іншого з подружжя.

Позивачкою ОСОБА_1 не надано доказів в підтвердження того, що сторони не мали наміру створити реальні цивільно-правові наслідки, що договори позики є удаваними і відносно позивачки було застосовано зловмисну угоду.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивачка ОСОБА_1 зазначає, що правочин є удаваним, однак не вказує, який саме інший правочин був фактично укладений і прихований відповідачами, що фактично спростовує її твердження.

Посилання позивачки на зловмисну угоду є також безпідставними, оскільки виходячи зі змісту ч. 1 ст. 232 ЦК України зловмисною угодою є правочин, який вчиняється особою не самостійно, а через представника. При цьому представник діє не в інтересах особи, яку представляє, а з метою завдати шкоди тій особі, в інтересах якої виступає.

Як вбачається з матеріалів справи, правочини представниками не укладалися, а тому, суд вважає, що відсутні правові підстави вважати їх зловмисними.

Верховний Суд України у своїй постанові від 21.09.2016 року вказав, що частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналіз змісту положень ЦПК, ЦК та розяснень Верховного Суду України дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача. Отже, суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення вимог позивача.

Укладанням колишнім чоловіком позивачки договорів позики, права позивачки не порушувалися і не порушуються.

Таким чином, суд вважає, що відсутність порушеного цивільного права позивачки також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд вважає, що належить поновити позивачці ОСОБА_1 строк звернення до суду в частині позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, оскільки позивачкою була здійснена спроба предявлення позову в частині оскарження вказаного правочину, однак у звязку з відсутністю постійного джерела доходу, вона не змогла вчасно оплатити судовий збір, тому, суд вважає, що вказані обставини є поважними.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.51, 55 ГК України, ст.65 СК України, ст.ст.15, 65, 202, 203, 204, 232, 235, 626, 627, 1046 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 89, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду в частині позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними відмовити.

З повним рішенням суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 27.12.2017 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: