Провадження № 2/359/715/2017
Справа № 359/9506/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Степаненко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист члена сім'ї власника житлового будинку на користування жилим приміщенням -

В С Т А Н О В И В :

05.04.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вище зазначеною позовною заявою, вимоги якої в ході судового розгляду були уточнені, та відповідно до яких просив суд: визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_2, та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.( а.с. 1-3, 63-66).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником будинку АДРЕСА_2. У даному будинку також зареєстрований його син, відповідач у справі, ОСОБА_2, який не проживає в будинку з 2007 року, а також не допомагає його та земельну ділянку утримувати. Як зазначив позивач, у зв'язку з малим розміром пенсії йому з дружиною стало неможливо сплачувати за комунальні послуги для утримання будинку, а тому мають намір продати свій житловий будинок та земельну ділянку і придбати квартиру. Зазначив, що відповідач чинить в цьому перешкоди, і без його дозволу, як власника будинку, зареєстрував свою дочку, відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка від дня свого народження в спірному будинку не проживає. Реєстрація відповідача та малолітньої онуки, які не проживають в належному йому будинку більше року, створює перешкоди вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Також звернув увагу суду, що відповідач ОСОБА_2 створив свою окрему сім'ю з якою постійно проживає, та являється власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, де може зареєструватися сам та зареєструвати свою дочку.

Відповідач ОСОБА_2 31.08.2017 року звернувся до позивача ОСОБА_1 із зустрічною позовною заявою, вимоги якої були уточнені, та відповідно до яких просив суд: зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_2, зокрема надати ОСОБА_2 ключі від замків, встановлених на вхідних дверях до будинку, та замків встановлених на фірточці і воротах огорожі прибудинкової території будинку, та забезпечити йому, ОСОБА_2, доступ до кімнати, якою він користується, кухні і ванної кімнати в будинку АДРЕСА_2 ( а.с.37-42, 60,61).

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує наступним. ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2, який відноситься до приватного житлового фонду. Вважає, що посилання позивача за первісним позовом на норми ст.ст. 71, 72 ЖК України не можуть бути застосовані для вирішення житлових питань, що виникли між власником житлового будинку приватного житлового фонду та членом його сім'ї. Дані правовідносини регулюються нормами ст.ст. 150-174 ЖК України. Зазначив, що він є рідним сином позивача за первісним позовом, членом сім'ї власника будинку, який не руйнує, не псує будинок, займається благоустроєм будинку та прибудинкової території. Однак, ОСОБА_1, починаючи з червня 2015 року, заборонив займатися благоустроєм будинку та викинув його речі, безпричинно влаштовує скандали, обмежує право користування даним будинком. Агресивною поведінкою свого батька ОСОБА_1, вважає ту обставину, що 19.05.2007 року одружився без його згоди. У червні 2015 року відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про визнання втратившим ОСОБА_2 право на користування жилим приміщенням, але рішенням Апеляційного суду від 15 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, рішення набуло чинності та ніким не оскаржувалося. Зазначив, що тимчасово проживає на орендованих квартирах, іншого постійного місця проживання у нього немає, а позбавлення його права користування жилим приміщенням в спірному будинку призведе до того, що він буде людиною без постійного місця проживання, а з огляду на ч.4 ст.29 ЦК України, не визначеним буде і місце проживання його доньки ОСОБА_3 Вважає, що відповідач за зустрічним позовом, ОСОБА_1, не пускаючи його до жилого приміщення після 15 жовтня 2015 року порушує, передбачене ст.156 ЖК України, його право, як члена сім'ї власника житлового будинку, на користування жилим приміщенням у жилому будинку, що перебуває у його власності.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідач та представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні просили задовольнити вимоги зустрічного позову, а в задоволенні первісного позову просили відмовити.

Суд, перевіривши повноваження представників, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_2, на підставі Свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок НОМЕР_1, виданий 27.09.2000 виконавчим комітетом Гірської сільської ради, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕХ 772360, виданого 27.11.2015 року Реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області( а.с.5,6).

Згідно рішення Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області № 71-3-VII від 24 грудня 2015 року « Про перейменування окремих вулиць села Гора», АДРЕСА_2 було перейменовано на АДРЕСА_2.( а.с.72,73).

Також встановлено, що ОСОБА_2 та його малолітня дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.43), зареєстровані в належному ОСОБА_1 на праві власності будинку за адресою : АДРЕСА_2, що підтверджується довідками виконавчого комітету Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області: № 1392-02-28-17 від 21.08.2017 р. та № 1596-02-28-17 від 19.09.2017 р.( а.с.44, 69).

При цьому, з наданої довідки вбачається, та сторонами визнано, що відповідач зареєстрував місце проживання своєї малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем своєї реєстрації - в будинку позивача, 26.01.2016 року, коли сам за вказаною адресою вже тривалий час не проживав.

Як визнав відповідач, малолітня ОСОБА_3 будучи зареєстрованою з січня 2016 року в будинку АДРЕСА_2, не проживає в ньому з дня свого народження, поскільки проживає разом зі своїми батьками.

Крім того, та обставина, що відповідачі за первісним позовом за вказаною адресою місця реєстрації не проживають більше одного року, підтверджується: актами обстеження житлових умов від 13.11.2015 року, від 27.12.2015 р.; актами обстеження, складених 12.11.2016 р. № б/н та 18.03.2017 р. № б/н депутатом Гірської сільради Чемерис І.В.; актом обстеження умов проживання, складеного 13.09.2017 року в.о. начальника ССДСБРДА Корніякою Л.Г.(а.с.20-23, 55, 68), а також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також відповідно до змісту ч. 2 вказаної статті, обрати способи захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі припинення правовідношення та припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення . А також, с уд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд вважає, що оскільки ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3, які зареєстровані в належному позивачу за первісним позовом будинку, тривалий час, без поважних причин не проживають в ньому - вони втратили право користування вказаним жилим приміщенням.

В зв'язку з цим, позовні вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Проте, в частині заявленої вимоги щодо примусового зняття відповідачів за первісним позовом з реєстраційного обліку у вище вказаному житловому будинку, суд вважає заявлену позовну вимогу безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не підлягає задоволенню, оскільки відповідачі за первісним позовом цим же рішенням вже визнані такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що вже є підставою для здійснення зняття їх з реєстрації місця проживання в позасудовому порядку, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання».

Щодо заявлених ОСОБА_2 зустрічних позовних вимог, суд, відмовляючи у їх задоволенні, виходить з того, що вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та спростовані встановленими в судовому засіданні вищенаведеними обставинами.

Відповідно до ч. 1ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Встановлено, що між власником будинку, ОСОБА_1, та членом сім'ї власника житла ОСОБА_2 домовленостей на укладання такої угоди досягнуто не було.

Твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, про відсутність у нього іншого жилого приміщення для проживання, не спростовують вищенаведених висновків суду, оскільки з моменту ухвалення судового рішення Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року (а.с.47-50), яким було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні аналогічних вимог щодо визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком по АДРЕСА_2, відповідач в будинок не вселився, та більше року в будинку не проживає.

При цьому суд звертає увагу, що надані відповідачем ОСОБА_2 висновки Бориспільського відділу поліції за 05.01.2016 та 06.02.2016 року, за змістом яких відповідач двічі звертався до відділу поліції із заявами про те, що батько не впустив (перешкоджає проживати) до будинку (а.с.53,54), не доводять того факту, що протягом року з квітня 2016 року по квітень 2017 року, що передував зверненню позивача з даним позовом до суду, відповідач вживав будь-які дії, щоб вселитися і проживати за місцем своєї реєстрації в належному позивачу будинку. Зокрема, до звернення позивача до суду з даним позовом, з відповідними вимогами щодо усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням в належному позивачу на праві власності будинку, відповідач також не звертався.

Крім того, самі по собі такі звернення відповідача до поліції, не свідчать про те, що позивач створював перешкоди відповідачу у вселенні та проживанні в будинку, оскільки з наведених у висновках поясненнях позивача ОСОБА_1., останній пояснював, що конфлікт між ним та сином виник через вимогу останнього, тобто відповідача ОСОБА_2, переоформити на нього право власності на частину будинку.

Встановлені в судовому засіданні обставини, на думку суду свідчать про те, що поведінка відповідача ОСОБА_2 є не добросовісною, оскільки відповідач тривалий час, більше року в будинку, що належить позивачу не проживає, і докази того, що позивач створює йому такі перешкоди, відсутні.

Так, відповідно до вимог ч.2, 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд також враховує, що відповідно до вимог ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

З урахуванням викладених, встановлених в судовому засіданні обставин, судом не встановлено будь-яких законних підстав для збереження за ОСОБА_2 права користування спірним жилим приміщенням, а отже відповідача та його малолітню доньку ОСОБА_3 слід визнати такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.

При цьому суд також враховує, що малолітня ОСОБА_3 може бути зареєстрована за місцем реєстрації її матері в тому самому порядку, як це було зроблено відповідачем в належному позивачу будинку. Той факт, що у власності матері дитини є частина приватизованого житла, квартири в м.Києві, відповідачем та його представником не оспорюється.

Відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України понесені позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача в розмірі 1280 гривень( а.с.4,62), а понесені відповідачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 39, 60, 61, 88,173, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1280 гривень (одна тисяча двісті вісімдесят гривень).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист члена сім'ї власника житлового будинку на користування жилим приміщенням - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів