Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т. В.

при секретарі - Бурячек О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогами ухвалити рішення про визнання права власності у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 на 2/3 частину квартири АДРЕСА_1 (колишня назва АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (колишня назва АДРЕСА_1, та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що з 18 вересня 2010 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, під час спільного проживання у подружжя народились діти - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; донька ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2; син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. 25 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, за умовами договору сторони, як подружжя, придбали в рівних часках, кожен по ? частині квартири АДРЕСА_2. На даний час шлюбні відносини між подружжям припинено, вони проживають окремо, діти залишились проживати разом з матір'ю, перебувають на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, крім того один із дітей - чин ОСОБА_6 страждає на розлад мови (дизартрія середньої ступені), когнітивна недостатність, що підтверджується медичними документами, що зумовлює потребує додаткових витрат на відновлення здоров'я дитини, у зв'язку з такими обставинами позивач просить суд, з урахуванням ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України, збільшити її частку в об'єкті нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за нею 2/3 частини спірної квартири, що є предметом позову.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, які надавались позивачем в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив в позові відмовити, пояснив, що дійсно на даний час сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак сторони проживають окремо, позивач з власної волі забрала дітей та переїхала жити до своїх батьків, подала позов до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, розгляд справи триває, відповідач вважає, що позивачем безпідставно подано до суду позов про збільшення її частки в спільному майні подружжя, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу квартири частки подружжя були визначенні, підстави для перерозподілу часток з урахуванням вимог ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України, позивачем не доведено.

Представники відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні просили в позові відмовити, вважають поданий до суду позов безпідставним та не обґрунтованим.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що з 18 вересня 2010 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. (а.с. 12)

Під час передання у шлюбі у подружжя народились діти - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; донька ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2; син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

25 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири.

Відповідно до предмету вказаного Договору, Продавець передає, а Покупці приймають у власність в рівних частках кожен квартиру АДРЕСА_3 та сплачує за неї обумовлену цим договором грошову суму.

Пунктом 3 Договору визначено, що ціна продажу квартири становить 668 250,00 грн.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо об'єкта нерухомого майна №2932742 від 25 квітня 2013 року, квартира АДРЕСА_4, загальною площею 59,8 кв.м., житлова 39,8 кв. м, належить 1/2 частка на праві приватної власності ОСОБА_1, на підставі Договору купівлі - продажу квартири, серія та номер: 1312, виданого 25.04.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., номер запису про право власності: 797296. (а. с. 18)

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо об'єкта нерухомого майна №2933289 від 25 квітня 2013 року, квартира АДРЕСА_4, загальною площею 59,8 кв.м., житлова 39,8 кв. м, належить 1/2 частка на праві приватної власності ОСОБА_2, на підставі Договору купівлі - продажу квартири, серія та номер: 1312, виданого 25.04.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., номер запису про право власності: 797297. (а. с. 19)

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Таким чином, враховуючи, що за кожною із сторін зареєстровано право власності на квартиру по 1/2 частині за кожним, спірна квартира є спільною частковою власністю позивачки та відповідача, а не їх спільною сумісною власністю, оскільки при укладені договору купівлі-продажу подружжя уже визначило частку кожного із них у цьому майні. Майно не може одночасно перебувати у спільній сумісній власності та спільній частковій власності.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Як роз'яснено у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за №11, тільки при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

В межах даного спору, позивачем не наведено доказів того, що діти в чомусь мають потребу і що відповідач, як батько, ухиляється від надання цієї допомоги.

Разом з тим, наявність у подружжя дітей саме по собі, в силу ч.3 ст.70 СК , не може бути правовою підставою для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя, оскільки при цьому з відповідача повинні бути стягнуті аліменти на дитину, яких недостатньо для належного виховання, утримання та розвитку дитини.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Отже виходячи із змісту наведеної норми чинного законодавства, необхідною умовою збільшення частки одного з подружжя є не лише проживання з ним дітей, а і отримання від іншого недостатнього розміру аліментів, однак позивач скористалась своїм правом пред'явити позов до суду з вимогою до відповідача про стягнення аліментів на утримання дітей лише після звернення з цим позовом до суду, на разі судом не завершено розгляд справи по суті з ухваленням судового рішення.

Виходячи з положень п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України, ст. 328 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», ст.ст. 1, 4, 10, 11, ч. 3 ст. 27, 56, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення.

С у д д я