Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 707/2133/15-ц

Номер провадження2/711/2688/17

11 грудня 2017 року

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючий суддя: Дунаєв С.О.

при секретарі: Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, треті особи: Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК»,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду 31.08.2015р. з позовом, в якому зазначила, що після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, яке було придбане ними під час шлюбу, зокрема, квартири, земельної ділянки з недобудованим будинком та автомобілю. Отже з урахуванням уточнень позовних вимог позивач просила:

1)виділити у власність ОСОБА_1 квартиру за адресою: вул. Нижня Горова (Калініна)АДРЕСА_1, м. Черкаси;

2)виділити у власність ОСОБА_2 земельну ділянку та недобудований будинок з будівельними матеріалами, що за адресою: вул. Горіхова, 56, с. Мошни Черкаського району Черкаської області;

3)визнати спільною сумісною власністю заборгованість перед ПАТ «ФІДОБАНК» в розмірі 2544,61дол. США та покласти на сторін обовязок по поверненню в рівних долях даного боргу в гривневому еквіваленті за курсом НБУ;

4)визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ОСОБА_3, 2008р.в., державний номер НОМЕР_1, та припинити право власності на цей автомобіль позивача;

5)стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості майна в сумі 86202,48грн.

Також позивач просила покласти на відповідача всі судові витрати.

Відповідач заявив зустрічний позов, в якому просив поділити зазначене майно наступним чином:

1)визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: вул. Нижня Горова (Калініна)АДРЕСА_1, м. Черкаси;

2)визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: вул. Горіхова, 56, с. Мошни Черкаського району Черкаської області;

3)визнати спільною сумісною власністю сторін заборгованість перед ПАТ «ФІДОБАНК» в розмірі 2544,61дол. США та покласти на сторін обовязок по поверненню в рівних долях даного боргу в гривневому еквіваленті за курсом НБУ.

В судовому засіданні позивач пояснила, що спірна квартира була придбана на третину за спільні кошти сторін, а іншу частину коштів надала її баба ОСОБА_4. Все інше майно придбавалось за спільні кошти подружжя, оскільки вони обидва працювали у сфері бізнесу. Для досягнення справедливості та рівності необхідно спірне майно поділити у спосіб, визначений нею. Просила задовольнити її позов та відмовити у зустрічному позові відповідача.

Представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. У зустрічному позові просив відмовити.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що все набуте сторонами під час шлюбу майно підлягає поділу в рівних частках між ними шляхом визначення за кожним із сторін права власності на рівну ідеальну частку такого майна. Просив відмовити у первинному позові та задовольнити його вимоги по зустрічному позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.09.1998р., який рішенням суду від 14.10.2013р. розірваний /а.с.28/. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5, 30.01.2011р.н., - яка після розірвання шлюбу проживає разом з позивачем, а відповідач сплачує на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 1000-1200грн/місяць.

За період шлюбних відносин сторонами було набуто у власність квартиру, земельну ділянку з недобудованим будинком та автомобіль.

Квартира за адресою: вул. Нижня Горова (Калініна)АДРЕСА_1, м. Черкаси (далі спірна квартира), - набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2012р. за ціною, що еквівалентна 47000дол. США /а.с.21/. Право власності на квартиру зареєстроване за позивачем /а.с.22/.

На підставі рішення Мошнівської сільської ради відповідачем набуто у власність земельні ділянки з кадастровими номерами :03:005:0071 - :03:005:0072 загальною площею 0,3346га (0,250га та 0,084га відповідно), що розташовані за адресою: вул. Горіхова, 54, с. Мошни, Черкаського району Черкаської області, що підтверджується відповідними державними актами /а.с.142, 143/. Сторони визнають той факт, що дані земельні ділянки фактично утворюють одну і були набуті на підставі угоди купівлі-продажу. Одночасно з придбанням даних земельних ділянок ними було придбано і обєкт незавершеного будівництва, що розташований на них. Всі зазначені обєкти були набуті за ціною, що еквівалентна 13000дол. США, що також визнається сторонами.

Транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA 2,0 5МТ2, 2008р.в., державний номер НОМЕР_1, (далі спірний автомобіль) був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2008р. /а.с.10-11/ за рахунок кредитних коштів, отриманих за кредитним договором №014/2061/5/13453 від 11.04.2008р. в сумі 23881дол. США. Позичальником за кредитним договором була позивач і саме вона зареєстрована власником набутого автомобілю /а.с.149 зворотний бік/. Сторони також визнають ту обставину, що загальна сукупна вартість кредиту складає 39000дол. США. Станом на 22.06.2015р. складає 2544,61дол. США, що підтверджується довідкою ПАТ «ФІДОБАНК» /а.с.16/.

Після розірвання шлюбу спірна квартира перебуває у фактичному володінні та користуванні позивача. Разом з нею в квартирі проживають, зокрема, її баба ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5.

Спірні земельні ділянки та автомобіль перебувають у фактичному володінні та користуванні відповідача, що також визнається сторонами.

Зазначені обставини визнаються сторонами.

На момент звернення позивача до суду ринкова вартість спірної квартири складала 440760грн, що підтверджується відповідним висновком про оцінку вартості від 22.07.2015р. /а.с.25/.

Згідно висновку експерта №136/16-23, 715/16-23 від 30.08.2016р. ринкова вартість спірних земельних ділянок станом на 30.08.2016р. складає 81508,56грн /а.с.134-141/.

Згідно висновку експерта №135/16-23, 812/16-23 від 21.12.2016р. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи ступень будівельної готовності обєкта незавершеного будівництва, розташованого по вул. Горіхова, 56, в с. Мошни Черкаського району Черкаської області на час проведення експертизи становить 61%, а вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва такого обєкту 285060грн /а.с.158-167-а/.

Ринкова вартість спірного автомобілю відповідно до висновку експерта за результатами судової авто товарознавчої експертизи №137/16-23 від 04.11.2016р. на момент проведення експертного дослідження складає 246596,40грн /а.с.146-154/.

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо порядку розподілу майна, придбаного ними за період шлюбу, що обумовило наявність між ними спору.

Тож спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, і регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Сімейного кодексу України (далі СК).

Відповідно до ч.1 ст.2, ч.9 ст.7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ч.4 ст.368 ЦК майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Натомість відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від .07.09.2016р. у справі №6-801цс16; від 12.10.2016р. у справі №6-846цс16; від 07.12.2016р. у справі №6-1568цс16).

Визначаючи джерело походження коштів, за які було придбано майно, що є об'єктом поділу між сторонами, суд виходить з наступного.

З пояснень сторін встановлено, що спірна квартира була придбана частково за спільні кошти подружжя, а інша частина надана бабою позивача ОСОБА_4. Доводи позивача про те, що дана квартира придбавалась як обєкт спільної власності сторін та ОСОБА_4 є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються ніякими доказами. Натомість, беручи до уваги, що сторони визнають ту обставину, що значна частина грошових коштів на придбання даної квартири надавалась їм ОСОБА_4, що свідчить про набуття таких коштів сторонами з метою придбання квартири для проживання їх сім'ї, то з огляду на положення ч.2 ст.61 СК такі кошти є доходом сім'ї, а відтак і набуте за них майно є об'єктом спільною сумісної власності подружжя і підлягає розподілу між сторонами.

З цих самих підстав є об'єктом спільної сумісної власності й інше майно, яке є об'єктом поділу між сторонами. Беручи до уваги презумпцію статусу майна, набутого подружжям за час перебування їх у шлюбі, в контексті спірних правовідносин даної справи судом не встановлено обставин, які б спростували презумпцію того, що спірне майно квартира, земельні ділянки з об'єктом незавершеного будівництва та автомобіль, не є обєктом спільної сумісної власності сторін. За таких обставин таке майно підлягає поділу між сторонами.

При цьому суд зауважує, що стосовно поділу обєкту незавершеного будівництва, то предметом поділу є будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, конструкції, споруди, які були використані в процесі будівництва, оскільки зазначені обєкти є речами, які не є нерухомим майном, як обєкт цивільних прав в розумінні положень ст.ст.177, 179, 181 ЦК. Такі речі є рухомим майном і визначення їх правового статусу та належності певній особі має значення при створенні та набутті права власності на новостворене нерухоме майно. Отже такі речі можуть бути предметом поділу.

Натомість доводи сторін щодо визнання залишку заборгованості за кредитним договором та поділу такого зобовязання між сторонами в рівних частках, то суд зауважує, що таке зобовязання виникає з договору. Договір є домовленістю домовленість двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Аналіз змісту зазначених вимог в контексті положень ст.ст.520, 528, 651 ЦК та загальних засад регулювання цивільних правовідносин (свобода договору, справедливість, добросовісність, розумність) свідчить, що заміна позичальника по кредитному договору є неналежним способом захисту, оскільки не звільняє від відповідальності первинного позичальника, і може здійснюватись виключно на договірних засадах із кредитором. Отже вимоги про поділ залишку кредитного зобовязання між сторонами не підлягають до задоволення, проте наявність такого зобовязання у однієї сторони обовязково підлягає врахуванню при здійсненні поділу майна і має компенсуватись у передбачений законом порядок. При цьому суд звертає увагу, що всупереч вимог ст.61 ЦПК України відповідачем не надано суду доказів того, що залишок кредитної заборгованості на момент розгляду справи менший за той, що підтверджується довідкою банку /а.с.16/.

Вирішуючи питання щодо поділу майна між сторонами суд бере до уваги, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

В п.23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Натомість з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тож надаючи оцінку позовним вимогам суд виходить з того, що між сторонами відсутній спір щодо поділу іншого майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності сторін, і таке майно поділене між сторонами на договірних засадах в рівних частках. Отже предметом поділу є спірна квартира, земельні ділянки з будівельними матеріалами та легковий автомобіль.

Визначаючи можливість та спосіб поділу такого майна варто звернути увагу, що відповідно до статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК).

Згідно ч.2 ст.71 СК неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

При визначенні способу поділу майна суд виходить з тих засад, щоб за наслідками його поділу було досягнуто рівності вартісного визначення такого майна. Разом з тим, надані суду докази на підтвердження вартості спірного майна відображають таку вартість на різний час (квартира станом на липень 2015р., земельні ділянки серпень 2016р., будівельні матеріали грудень 2016р., автомобіль листопад 2016р.), а отже їх порівняння не дозволяє досягти обєктивної рівноваги.

Проте, під час розгляду справи сторони не заперечували обставин вартості спірного майна з огляду на обсяг коштів, які були витрачені ними на його придбання (купівля квартири за 47000дол. США, земельних ділянок з будівельними матеріалами 13000дол. США, сукупна вартість кредиту за автомобіль 39000дол. США). При цьому варто звернути увагу, що грошові кошти сплачені в рахунок погашення кредиту за автомобіль є спільним сумісним майном. Враховуючи пояснення сторін щодо порядку здійснення оплати кредитних платежів після розірвання шлюбу (в період з жовтня 2013р. до червня 2015р.), що згідно довідки банку складає 1994,94дол. США, то суд вважає, що жодна із сторін не надала належних доказів на підтвердження того, що особисто здійснювала такі платежі. З огляду на те, що сторони визнають ту обставину, що такий автомобіль є їх спільним сумісним майном, а відтак вони як власники мають рівний обовязок щодо здійснення витрат на утримання такого майна, то при поділі майна суд виходить з того, що зазначені платежі здійснені сторонами в рівних частках.

Також судом встановлено, що квартира перебуває у фактичному користуванні позивача і використовується нею для проживання її та членів її сім'ї, що унеможливлює спільне користування таким майном сторонами. Автомобіль є рухомим майном і спільне користування таким майном більш ніж однією особою також неможливе.

Таким чином, враховуючи особливості використання спірного майна, обставини користування сторін таким майном, значення такого майна для кожного з них, можливість користування таким майном доньки сторін, стан такого майна, його вартісна величина, суд вважає за необхідне поділити майно у спосіб визначений позивачем шляхом виділення у власність позивача квартири, а у власність відповідача земельних ділянок з будівельними матеріалами та легковий автомобіль. Враховуючи, що автомобіль виділяється у власність відповідача, а зобовязання із виплати кредиту за такий автомобіль залишається за позивачем (через неможливість внесення змін до кредитного договору), то на підставі ч.4 ст.71, ч.2 ст.364 ЦК з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму коштів в розмірі залишку кредитного зобовязання, що складає 2544,61дол. США і станом на день ухвалення рішення згідно курсу НБУ (за відомостями доступними на офіційному сайт https://bank.gov.ua, станом на 11.12.2017р. за 1дол. США - 27,109грн) еквівалентно 68981грн.

За таких обставин позовні вимоги по первісному та зустрічному позову підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Позивачем по справі понесені наступні судові витрати: судовий збір в сумі 3654грн /а.с.2/, витрати з оплати судових експертиз з оцінки спірного майна 5651,20грн /а.с.234-241/, витрати з оплати гонорару адвоката за правову допомогу 5000грн /а.с.243-244/. Наданий позивачем товарний чек від 23.07.2015р. на підтвердження оплати послуг із складання висновку про оцінку спірної квартири суд не приймає в якості належного та допустимого доказу, оскільки такий документ не містить відомостей про особу платника.

Відповідачем по справі понесені судові витрати в сумі 743,60грн з оплати судового збору за подання позову (500грн, а.с.66) та заяви про забезпечення доказів (243,60грн, а.с.89).

Беручи до уваги особливості спірних правовідносин, ступень задоволення позовних вимог по вимогах обох сторін, керуючись засадами справедливості та пропорційності розподілу судових витрат, витрати з оплати проведених судових експертиз необхідно покласти на сторін в рівних частинах, внаслідок чого позивачу за рахунок відповідача мають бути відшкодовані 2825,60грн (1/2 частина витрат з оплати судових експертиз). Дотримуючись засад рівності прав та обовязків сторін, враховуючи ступень задоволення вимог кожного з них, то понесені сторонами витрати з оплати судового збору на суму по 743,60грн кожним необхідно покласти на сторони, а різницю суми судового збору сплачену позивачем в розмірі 2910,40грн (3654грн 743,60грн) компенсувати в розмірі 75% за рахунок відповідача (2182,80грн).

Також позивачу необхідно компенсувати 75% понесених витрат з оплати гонорару адвоката з надання правової допомоги. Проте, визначаючи обґрунтованість розміру таких витрат суд виходить з того, що умови визначення розміру гонорару адвоката визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 N 5076-VI (далі - Закон №5076).

Відповідно до ст.30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до ст.ст.84, 88 ЦПК України витрат з оплати правової допомоги має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст.30 Закону №5076. Тобто, суд зобов'язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов'язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п.269).

За таких обставин, враховуючи зміст позову (обсяг викладених обставин, зміст правового обґрунтування, обсяг зібраних документів), складність змісту спірних правовідносин, а також тривалість витраченого робочого часу на участь у судових засіданнях, враховуючи принципи розумності і справедливості суд вважає, що вимога про відшкодування витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню в межах суми 3500грн, тобто зменшена на 1000грн (послуги по збору документів, виготовлення копій і формування досьє) та 500грн (вивчення адвокатом законодавства по правовому питанню).

Таким чином, за рахунок відповідача позивачу підлягають відшкодуванню 2625грн витрат з оплати правової допомоги (3500грн х 75%).

Отже загалом за рахунок відповідача позивачу підлягають відшкодуванню судові витрати на суму 7633,40грн (оплата експертиз 2825,60грн + судовий збір 2182,80грн + правова допомога 2625грн).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Здійснити поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

- виділити у власність ОСОБА_1 квартиру за адресою: вул. Нижня Горова (Калініна)АДРЕСА_1, м. Черкаси, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 7084219;

- виділити у власність ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами :03:005:0071 - :03:005:0072 загальною площею 0,3346га, що розташовані за адресою: вул. Горіхова, 54, с. Мошни, Черкаського району Черкаської області, - разом з будівельними матеріалами, використаними для будівництва обєкта, розташованого по вул. Горіхова, 56, в с. Мошни Черкаського району Черкаської області, із ступенем будівельної готовності 61%;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA 2,0 5МТ2, 2008р.в., державний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 68981 (шістдесят вісім тисяч девятсот вісімдесят одна)гривня в якості відшкодування різниці вартості поділеного майна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування судових витрат 7633 (сім тисяч шістсот тридцять три)гривні 40 (сорок) копійок.

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: ОСОБА_5