АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2754/16-ц 22-ц/774/243/К/17
Справа № 210/2754/16-ц Головуючий у 1-ій інстанції
Провадження 22-ц/774/243/К/17 Скотар Р.Є.
Категорія - 24 (ІII) Доповідач: Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Борщ А.А.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2, її представників - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 18 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, ОСОБА_6, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, ОСОБА_6, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на невиконання відповідачами своїх обов'язків за нотаріально посвідченою довіреністю від 13.10.2010 року, яка була видана її чоловіком ОСОБА_7 за його життя на вчинення процесуальних дій в суді по справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_7 до ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника та визнання права власності на частину домоволодіння, яка розглядалася Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу.

29.07.2013 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу по вказаній справі постановлене заочне рішення, за яким її чоловіка ОСОБА_7 позбавлено права власності на 42/100 частини житлового будинку з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 яке ОСОБА_7 за життя заповів їй на підставі заповіту від 25.08.2010 року.

Про існування вказаного рішення, позивач дізналася після смерті свого чоловіка ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, коли у грудні 2015 року вона звернулося до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Посилаючись на те, що вона та її чоловік за життя здійснювали на користь відповідачів оплату юридичних послуг, загальний розмір якої становить 19000 грн., однак відповідачі належним чином не виконуючи своїх обов'язків за довіреністю, участі у розгляді справи не приймали, що спричинило ухвалення заочного рішення, в апеляційному порядку рішення суду не оскаржували, чим позбавили її права на спадкування житлового будинку з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 вважає, що відповідачі внаслідок неналежного виконання своїх обов'язків за довіреністю, спричинили їй шкоду, оскільки вона внаслідок їх бездіяльності втратила 42% від свого спадку на домоволодіння після смерті свого чоловіка ОСОБА_7

У зв'язку з чим позивач просила суд на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь спричинену ними матеріальну шкоду в розмірі 19000 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 18 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційних скаргах позивач ОСОБА_2,та її представники - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, кожен окремо, ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та врегулювання спірних правовідносин на підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України, тоді як вони, на думку апелянтів, повинні бути врегульовані за положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Вважають, що суд безпідставно відніс надання послуг за довіреністю до правової допомоги, тоді як відповідачі не є адвокатами й за відсутності заперечень відповідачів, дійшов до передчасного висновку про відсутність оплати за надані послуги позивачем. Крім того, зазначають, що суд безпідставно пов'язав розгляд даного позову з іншими справами в судах.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду зміні в частині підстав відмови у задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, з 07 серпня 2010 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 року

(а.с.6).

За життя ОСОБА_7 25.08.2010 року склав нотаріально посвідчений заповіт, за яким все своє майно, де б воно не знаходилось, та взагалі, все те, що буде належати йому на день його смерті та на що він за законом матиме право, заповів своїй дружині - ОСОБА_9 (ОСОБА_2Г.) (а.с. 7).

Також за життя ОСОБА_7 видано нотаріально посвідчену довіреність на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6, якою уповноважено вказаних осіб бути його представниками та захисниками його законних прав та інтересів, кожного окремо один від одного або разом в суді з обсягом прав, передбачених діючим законодавством.

Підставою звернення до суду з даним позовом стало невиконання, на думку позивача, відповідачами своїх обов'язків за довіреністю, виданої з метою захисту інтересів ОСОБА_7, як відповідача у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_7 до ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника та визнання права власності на частину домоволодіння, внаслідок чого за життя ОСОБА_7 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу від 29.07.2013 року ухвалено заочне рішення, за яким її чоловіка ОСОБА_7 позбавлено права власності на 42/100 житлового будинку з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження факту сплати коштів ОСОБА_2 тане доведеності факту не виконання відповідачами взятих на себе послуг.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції, однак не може погодитись з підставами відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачами своїх обов'язків за довіреністю від 13.10.2010 року, яка видана на їх ім'я чоловіком позивача ОСОБА_7

Отже, правовідносини з приводу виконання відповідачами своїх обов'язків за довіреністю є такими, що виникли з представництва.

Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Як вже зазначалося та підтверджено матеріалами справи, чоловіком позивача ОСОБА_7 13.10.2010 року видано нотаріально посвідчено довіреність, якою уповноважено ОСОБА_5 та ОСОБА_6, бути його представниками та захисниками його законних прав та інтересів, кожного окремо один від одного або разом в суді з обсягом прав, передбачених діючим законодавством. Довіреність видана без права передовіри іншим особам терміном на три роки і дійсна до 13.10.2013 року.

Статтею 248 ЦК України визначені умови припинення представництва за довіреністю, зокрема у разі закінчення строку довіреності.

Отже, видана ОСОБА_7 довіреність припинила свою дію 13.10.2013 року, тобто за його життя й її дія не продовжувалася, як і не видавалася будь-яка інша на ім'я відповідачів.

Частина 1 ст. 250 ЦК України наділяє представника правом відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю.

Разом з тим, згідно ч.2, 3 ст. 250 ЦК України представник зобов'язаний негайно повідомити особу, яку він представляє, про відмову від вчинення дій, які були визначені довіреністю. Представник не може відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю, якщо ці дії були невідкладними або такими, що спрямовані на запобігання завданню збитків особі, яку він представляє, чи іншим особам.

Представник відповідає перед особою, яка видала довіреність, за завдані їй збитки у разі недодержання ним вимог, встановлених частинами другою та третьою цієї статті (ч.4 ст. 250 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач послалася на те, що відповідачами, які були представниками її чоловіка ОСОБА_7 не вжито всіх дій з виконання обов'язків за довіреністю від 13.10.2010 року, зокрема щодо їх безпосередньої участі у розгляді справи, апеляційного оскарження заочного рішення Дзержинського районного суду м. Кривого

Рогу від 29.07.2013 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_7 до ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника та визнання права власності на частину домоволодіння.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів, які підтверджують, що з цього приводу за життя ОСОБА_7 ставив питання про відшкодовування збитків, завданих представниками внаслідок невиконання своїх обов'язків за довіреністю саме у зв'язку з розглядом справи в суді за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_7 до ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника та визнання права власності на частину домоволодіння.

ОСОБА_7 за життя не оскаржив рішення Дзержинського районного суду м. Кривого

Рогу від 29.07.2013 року.

В порушення ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України не надано таких доказів суду ані позивачем, ані її представниками.

Крім того, позивачем та її представниками не надано суду жодних доказів, які б підтверджували факт порушення прав позивача у зв'язку з невиконанням відповідачами обов'язків за довіреністю.

Сама по собі наявність заочного рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29.07.2013 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_7 до ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника та визнання права власності на частину домоволодіння та відмова у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на вказане рішення, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.01.2016 року, яка в подальшому скасована ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2016 року, жодним чином не є підтвердженням факту невиконання відповідачами своїх обов'язків, як представників за виданою довіреністю (а.с. 5, 8-11).

А посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на неможливість отримання спадку у вигляді частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 що за життя належала її чоловіку, право на яке він втратив за свого життя у зв'язку з ухваленням заочного рішення Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу від 29.07.2013 року, не свідчить про порушення її прав відповідачами, як представниками.

При цьому, колегією суддів в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції досліджено матеріали цивільної справи № 2-302/11 за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_7 до ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника та визнання права власності на частину домоволодіння, із яких слідує, що представники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 протягом періоду з 2010 року по червень 2011 року (30.06.2011 року - зупинення провадження у справі) виконували обов'язки, покладені на них довіреністю від 13.10.2010 року, проте після відновлення провадження по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повідомлення про розгляд справи не надсилались, натомість повідомлення надсилались відповідачу ОСОБА_7, який згідно матеріалів справи їх отримував, навіть подавав процесуальні документи від свого імені.

Оскільки позивачем не доведено факту невиконання відповідачами своїх обов'язків за довіреністю, а також порушення її прав внаслідок дій чи бездіяльності відповідачів як представників ОСОБА_7, враховуючи вимоги ст.ст. 23, 1166, 1167 ЦК України, якими передбачено загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Вважає безпідставними колегія суддів й доводи апеляційних скарг щодо наявності підстав для застосування до врегулювання спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки як вже зазначалося, позивач не є споживачем наданих за договором представництва послуг, а тому його норми застосуванню до врегулювання спірних правоівдносин не підлягають. А у відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п. 9 постанови № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

При цьому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг щодо неврахування судом при вирішенні справи заперечень відповідачів щодо оплати наданих представниками послуг безпосередньо ОСОБА_2 заслуговують на увагу, оскільки на момент укладення ОСОБА_7 довіреності на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6, якою уповноважено вказаних осіб бути його представниками та захисниками його законних прав та інтересів, кожного окремо один від одного або разом в суді з обсягом прав, передбачених діючим законодавством, ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі наведених вище норм матеріального права колегія суддів приходить до висновку, що оплата наданих представниками ОСОБА_7 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 послуг з надання правової допомоги, проводились за кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, оплата за надані юридичні послуги згідно копій квитанцій, датованих різними датами (а.с.12-14), проводилась згідно договорів, зокрема від 11.10.2010 року 18.07.2011 року та 04.03.2011 року за договором № 13 від 11.10.2010 року, квитанція від 10.02.2011 рок за договором № 26 від 06.12.2010 року, квитанція від 04.03.2011 року за договором № 15 від 08.09.2010 року, квитанція від 13.10.2010 року за договором № 15 від 08.09.2010 року, квитанції від 28.01.2011 року та 16.11.2011 року за договорами без номера, квитанція від 04.03.2011 року за договором № 26 від 06.12.2010 року. Проте в матеріалах даної справи, та в матеріалах цивільної справи за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_7 до ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника та визнання права власності на частину домоволодіння, відсутні копії вказаних договорів, що унеможливлює встановлення по якій саме справі відповідачами надавались юридичні послуги.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні частині підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_2

Доводи апеляційних скарг позивача та її представників стосовно пов'язання судом розгляду справи з іншими справами в судах, віднесення послуг відповідачів до правової допомоги не є підставою для задоволення позову у звязку з чим колегією суддів не беруться до уваги.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення поданих апеляційних скарг, проте рішення суду першої інстанції на підставі п.п. 3 ч.1 ст. 309 ЦПК України необхідно змінити в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_5, ОСОБА_6, про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п.3 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_2, її представників - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 18 жовтня 2016 року змінити в частині підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_2.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: