АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7115/17 Справа № 199/8060/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Городнича В.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради про вселення, визначення порядку користування квартирою, виселення та усунення перешкод у користуванні власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2000 року на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, а інша 1/2 частина вказаної квартири на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2013 року належить відповідачу - ОСОБА_6 До грудня 2012 року позивач разом з ОСОБА_5 та двома дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали у АДРЕСА_1, проте під час чергової сварки, ОСОБА_5 у вигнав позивача з дітьми з вказаної квартири, після чого відповідачі змінили замки від вхідних дверей та перешкоджають їй в доступі до житла. На теперішній час вона з дітьми проживає в орендованому будинку.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просила суд виселити з вищевказаної квартири ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення, усунути їй перешкоди у користуванні власністю та вселити її разом з дітьми в квартиру АДРЕСА_1, а також, просила визначити порядок користування квартирою, яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 12,8 кв.м. та 17,0 кв.м., коридору, санвузла, кухні, холу, коридору, балкону та лоджії, визначивши їй з дітьми у користування житлову кімнати площею 17,0 кв.м. разом з лоджією 2,1 м.кв., яка прилягає до цієї кімнати, а ОСОБА_6 визначити у користування житлову кімнату площею 12,8 кв.м. та балкон, коридори, кухню, санвузол і хол - залишити у загальному користуванні співвласників.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково:

- усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю - 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 передати позивачу ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою;

- вселено позивачата її неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у квартиру АДРЕСА_1;

- стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі по 367,47 грн. з кожного.

В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за реєстровим №1622, на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1.

Інша 1/2 частина вказаної квартири на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Мартиненко Н.Ю. за реєстровим №737, належить відповідачці - ОСОБА_6

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 04 грудня 2013 року був розірваний.

Спірна квартира згідно з технічним паспортом від 10 жовтня 2000 року складалась з трьох житлових кімнат житловою площею 13,0 кв.м., 18,2 кв.м. та 17,0 кв.м., а також кухні, ванної та туалетної кімнат, коридору, кладової, балкону та лоджії.

До грудня 2012 року позивачка разом з відповідачем ОСОБА_5 та двома дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали у АДРЕСА_1.

У зв'язку з неприязними стосунками між подружжям з грудня 2012 року позивачка не проживає в даній квартирі, оскільки відповідачі змінили замки від вхідних дверей та перешкоджають їй в доступі до житла.

Відповідно до ст. ст. 383, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що вказує на те, що цьому праву власника відповідає зобов'язання інших осіб утримуватися від порушення його правочинності.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про виселення ОСОБА_10, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач ОСОБА_5 є близьким родичем (сином) співвласника спірної квартири ОСОБА_6, та з її згоди, як співвласника, мешкає в належному цьому власному житловому приміщенні, то правові підстави для виселення сина співвласника квартири відсутні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта щодо того, що відповідач ОСОБА_5 проживає в спірній квартирі без згоди позивача, комунальні послуги не сплачує та зареєстрований за іншої адресою і має інше житлове приміщення, так як у відповідності до ст. 316 ЦК України співвласник квартири мати ОСОБА_5 - ОСОБА_6 має право розпоряджатися своєю 1/2 частини квартири за власною волею без згоди на те інших осіб.

Щодо визначення порядку користування спірною квартирою, то колегія суддів вважає, що в даній частині позовні вимоги, також, не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до положень ЖК України, норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратних метрів на одну особу.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму ВСУ у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», в силу ст. 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

Водночас, членами сім'ї позивача є двоє її дітей: син, ОСОБА_3 та донька ОСОБА_11, які є різної статі і згідно ст. 50 ЖК України не можуть бути заселені в одну кімнату, а так як відповідно до технічного паспорту від 12 січня 2017 року розмір загальної та житлової площі становить 29,8 кв.м., то визначити порядок користування квартири (13,65 кв.м. на особу) не порушуючи інтереси інших співвласників є неможливим.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2017 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова