Справа № 466/4330/16 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/3783/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, її представників

ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, третя особа садове товариство АДРЕСА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою в садово-городньому кооперативі АДРЕСА_1 шляхом зобов"язання ОСОБА_3 демонтувати металеву браму та електричний стовп на території заїзду до його ділянки.

В обгрунтування вимог покликається на те, що він є власником земельної ділянки пл.. 0,082 га в садово-городньому кооперативі АДРЕСА_1, яка межує із земельною ділянкою ,що належить ОСОБА_3, яка на спільному заїзді, що перебуває у спільному користуванні, встановила металеву браму та електричний стовп, які перешкоджають заїзду до належної йому на праві власності земельної ділянки. За таких обставин змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа садове товариство АДРЕСА_1 про усунення перешкод в користуванні загальним проїздом до земельної ділянки в садово-городничому товаристві АДРЕСА_1 шляхом зобов"язання ОСОБА_2 демонтувати металеву огорожу та знести будівлю позначену літ. «КЖ», а також стягнення 5000 грн. за надання правової допомоги, 2070,64 грн. витрат на геодезичні роботи та судові витрати.

В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що саме ОСОБА_2 на проїзді між ділянками, який є у спільному користуванні, звів частину свого дачного будинку та встановив загорожу, що перешкоджає проїзду до належної їй на праві власності земельної ділянки.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_3 звільнити проїзд між земельними ділянками пл.пл. 0,0820 га та 0,0844 га у садово-городньому товаристві АДРЕСА_1 шляхом демонтажу металевої брами за власний рахунок.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_2 звільнити проїзд між земельними ділянками пл.пл. 0,0820 га та 0,0844 га у садово -городньому товаристві АДРЕСА_1 шляхом демонтажу металевої огорожі за власний рахунок.

У задоволенні решти вимог сторін відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_2 не було надано жодних доказів, які підтверджують факт розміщення апелянтом металевої брами поза межами її земельної ділянки, а також судом першої інстанції не було встановлено правовий статус спірної частини земельної ділянки (спільного проїзду), зокрема, чи перебуває у власності чи користуванні кооперативу спільний проїзд. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги долучений до матеріалів справи план меж земельних ділянок, з якого чітко вбачається, що будинок, позначений літ. «КЖ» та металева огорожа знаходиться поза межами земельної ділянки ОСОБА_2 на загальному проїзді, та пояснення представника садово-городнього кооперативу АДРЕСА_1, надані ним в судовому засіданні, що підтверджують зазначену обставин. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити повністю, а в задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 20.12.2016 року ОСОБА_2 не оскаржує, таке оскаржує лише ОСОБА_3, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції переглядається лише в межах доводів її апеляційної скарги. В іншій частині законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що металева загорожа та металева брама, встановлені сторонами на спільному заїзді, що перешкоджає використовувати його як проїзд, що перебуває у власності кооперативу, а відтак такі підлягають знесенню. Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_2 про знесення електричного стовпа та зустрічної позовної вимоги ОСОБА_3 про знесення ОСОБА_2 будівлі під. літ. «КЖ» у зв»язку з відсутністю доказів встановлення електричного стовпа ОСОБА_3 та відсутністю доказів можливості знесення будівлі під літ. «КЖ».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Ухвалою сесії Львівської міської ради від 23.09.1999 року «Про передачу у приватну власність членам садово - городнього товариства АДРЕСА_1 земельними ділянками в користування садово- городнього товариства АДРЕСА_1 передано безоплатно у приватну власність членам садово - дачного товариства АДРЕСА_1 земельні ділянки загальною площею 40977 кв.м для ведення садівництва в урочищі «Голоско» та залишено в постійному користуванні садово - городнього товариства АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 2803 кв. м для загального користування (проїзди) в урочищі «Голоско» м. Львова.

Судом першої інстанціївстановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки пл. 0,082 га в садово-городньому кооперативі АДРЕСА_1, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданим 24.07.2000 р., ОСОБА_3 є власником земельної ділянки пл.. 0,0844 га в садово-городньому кооперативі АДРЕСА_1, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_2, виданим 24.07.2000 р.

Вищезазначені земельні ділянки розміщені поруч, їх розділяє загальний проїзд.

Відповідно до свідоцтва про право власності на садовий будинок, виданого 05.12.2006 року Галицькою районною адміністрацією, ОСОБА_2 на праві власності належить садовий будинок НОМЕР_4, що розташований на земельній ділянці, належній на праві власності ОСОБА_2 в садово - городньому товаристві АДРЕСА_1.

Як вбачається з апеляційної скарги, ОСОБА_3 не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про знесення будинку, позначеного літ. «КЖ», а також в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про демонтаж ОСОБА_3 металевої брами.

Планом земельної ділянки НОМЕР_4 кооперативно - садівничого товариства АДРЕСА_1 в урочищі Голоско, користувач ОСОБА_2, площа земельної ділянки 820 кв.м за 1997 рік та планом земельної ділянки НОМЕР_3 кооперативно - садівничого товариства АДРЕСА_1 в урочищі Голоско, користувач ОСОБА_3, площа земельної ділянки 844 кв.м за 1997 рік (а.с.7, 25), планом земельних ділянок НОМЕР_3 і НОМЕР_4 (а.с.26), планами меж земельної ділянки, виготовленими ДП «Львівській інститут землеустрою» за 2016 рік, (а.с. 65, 72, 73), підтверджуються доводи апелянта про те, що частина садового будинку, належного на праві власності ОСОБА_2, знаходиться за межами належної йому на праві власності земельної ділянки, знаходиться на території загального проїзду, і займає 0.78 м з однією сторони, і 0.84 м. з іншої сторони загального проїзду, що призвело, як стверджує ОСОБА_3, до зменшення ширини загального проїзду, який, у зв»язку зі зменшенням його ширини не може використовуватися за призначенням для проїзду транспорту, що свідчить про чинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні загальним проїздом.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні загальним проїздом в СГТ АДРЕСА_1 в урочищі «Голоско» шляхом зобов»язання ОСОБА_2 знести будівлю, позначену «КЖ», а саме, належний йому на праві власності садовий будинок НОМЕР_4, виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження того, що з метою усунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні загальним проїздом необхідним є знесення садового будинку, який займає лише частину спільного проїзду (0.78 м - 0.84м). Позивачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що зменшення ширини загального проїзду на 0.78 м з однієї сторони на 0.84 м з іншої сторони, робить неможливим користування загальним проїздом.

Тобто, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 , всупереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК України 2004 року, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами, чинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні загальним проїздом, оскільки позивачем за зустрічним позовом ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не надано належних та допустимих доказів, що належний на праві власності ОСОБА_2 садовий будинок, частина якого, з однієї сторони 0.78 м і з іншої сторони 0.84 м, збудована частково на території загального проїзду, що призвело до зменшення ширини загального проїзду на 0.78 м з однієї сторони на 0.84 м з іншої сторони, робить неможливим користування загальним проїздом.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, встановивши, що влаштування ОСОБА_2 металевої загорожі на загальному проїзді ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користуванні загальним проїздом, частково задовольнив її позовні вимоги та зобов'язав ОСОБА_2 звільнити проїзд між земельними ділянками пл.пл. 0,0820 га та 0,0844 га у садово -городньому товаристві АДРЕСА_1 шляхом демонтажу металевої огорожі за власний рахунок, демонтаж якої збільшить ширину загального проїзду.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про демонтаж ОСОБА_3 металевої брами, суд першої інстанції виходив із встановлених ним обставин про те, що ОСОБА_3, на частині земельної ділянки, яка перебуває у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2, встановила металеву загорожу зі сторони своєї земельної ділянки, що не заперечувалось представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що металева брама, влаштована ОСОБА_3, для звільнення проїзду між земельними ділянками, належними на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки такий є у спільному користуванні власників земельних ділянок, підлягає демонтажу.

Відповідно до положень п.4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України 2004 року, п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

А відтак, доводи апелянта щодо невирішення судом першої інстанції питання про судові витрати, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки апелянт вправі звернутися до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання судових витрат.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 351, 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02.01.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.