Провадження № 22-ц/773/577/17 Категорія: 33 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Осіпука В.В., Русинчука М.М.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

прокурора Романішиної Т.Л.,

представників третіх осіб ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до прокуратури Волинської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України, головне управління Державного казначейства України у Волинській області, головне управління Державної фіскальної служби у Волинській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду від 14 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 14 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до прокуратури Волинської області, треті особи: Державна казначейська служба України, головне управління Державного казначейства України у Волинській області, Головне управління ДФС у Волинській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 березня 2012 року слідчим управлінням УМВС України у Волинській області відносно позивача порушена кримінальна справа за ст.149 ч.2 КК України. Того ж дня ОСОБА_3 затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) та 23 березня 2012 року Луцьким міськрайонним судом йому обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року, ОСОБА_3 засуджено за ч.2 ст. 303 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки і 6 місяців; за ч.3 ст. 303 КК Українидо покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, належного на праві приватної власності; за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_3 остаточно призначено до відбуття 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року касаційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_3 скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2014 року вирок Луцького міськрайанного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_3 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в Любомльський районний суд Волинської області.

Вироком Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.303 КК України (в редакції 2001 року), ч.3 ст.357 КК України та призначено йому покарання, відповідно, 3 роки позбавлення волі та 2 роки обмеження волі. На підставі ч.5 ст. 74, п.2, п.3 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_3 звільнено від призначеного йому покарання у звязку із закінченням строків давності. Зазначеним вироком ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.149, ч.3 ст.303 КК України (в редакції 2006 року), та за цими статтями його виправдано. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2014 року вирок Любомльського районного суду Волинської області від 06 серпня 2014 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_3 залишений без змін, а апеляційні скарги прокурора та захисників засуджених без задоволення.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, передбачене статтею 1176 ЦК України. Цією статтею встановлені випадки і умови її відшкодування та визначено, що така шкода відшкодовується державою.

У відповідності до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.7 ст.1176 ЦК України), а саме, Законом України від 01.12.1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі змісту обвинувального вироку Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.303 КК України (в редакції 2001 року), ч.3 ст.357 КК України та призначено йому покарання, відповідно, 3 роки позбавлення волі та 2 роки обмеження волі. На підставі ч.5 ст. 74, п.2, п.3 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_3 звільнено від призначеного йому покарання у звязку із закінченням строків давності. Зазначеним вироком ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.149, ч.3 ст.303 КК України (в редакції 2006 року), та за цими статтями його виправдано.

Цим вироком не встановлено факту незаконного притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, незаконного взяття і тримання під вартою, на що посилається в апеляційній скарзі представник позивача, а тому відсутні підстави для відшкодування шкоди позивачу згідно з ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Разом з тим, у вироку зазначено, що доводи захисників підсудних, що дана кримінальна справа є такою, що порушена без законних на те підстав, свого підтвердження під час судового розгляду справи не знайшли.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 фактично притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, без застосування судом покарання, в силу збігу строків давності, а відтак, це не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції правильно врахував, що не мала місце повна реабілітація ОСОБА_3 відповідно до обвинувального вироку Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року.

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення спричиненої незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) моральної шкоди не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року N 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 не був повністю реабілітований, оскільки його було засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.303, ч.3 ст. 357 КК України, на підставі ч.5 ст. 74, п.2, п.3 ч.1 ст.49 КК України та звільнено від призначеного покарання у звязку із закінченням строків давності, тобто не з реабілітуючих підстав, а тому відсутні передбачені законом підстави для відшкодування моральної шкоди на його користь за весь час перебування під слідством та судом .

Враховуючи вищенаведене, висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відповідає обставинам справи та вимогам матеріального закону.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що підлягає стягненню на користь позивача розмір середньої заробітної плати в ОСОБА_7, які втратив ОСОБА_3 під час незаконного перебування під вартою є безпідставними, оскільки обвинувальним вироком суду щодо ОСОБА_3 не встановлено незаконного перебування його під вартою, а також докази про його місце роботи, одержуваний заробіток до взяття під варту в матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в частині стягнення конфіскованих у позивача коштів в сумі 3253грн., 10240грн. коштів, витрачених на виготовлення ключа запалення до автомобіля, 422167 грн. коштів, втрачених внаслідок невиконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, оскільки немає передбачених законом підстав для задоволення таких позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 14 березня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді