АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 609/56/17Головуючий у 1-й інстанції Ящук Т.М.
Провадження № 22-ц/789/501/17 Доповідач - Фащевська Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

позивача ОСОБА_1 та його представника Трачука І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ТзОВ "Альфа - Лізинг" на рішення Шумського районного суду від 24 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ "Альфа -Лізинг" про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Представник ТзОВ "Альфа-Лізинг" звернувся в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, яким позов ОСОБА_1 до ТзОВ "Альфа -Лізинг" про захист споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів задоволено.

Вирішено стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю « АЛЬФА-ЛІЗИНГ», , п/р 1 в AT «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805, м. Київ вул. Предславинська, 39, нежиле приміщення, 12 в користь ОСОБА_1 33 000 грн. та судові витрати в сумі 746 грн.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА-ЛІЗИНГ», , п/р 1 в AT « Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805, м. Київ вул. Предславинська, 39, нежиле приміщення, 12 в дохід держави судові витрати в сумі 640 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представник вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить скасувати рішення Шумського районного суду від 24 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ТзОВ "Альфа -Лізинг" про захист споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що що відповідачем при укладенні договору лізингу із позивачем не було дотримано вимог про його нотаріальне посвідчення, договір укладений у відсутності у відповідача ліцензії, умови договору суперечать правам і інтересам позивача, як споживача, що є підставою для визнання його недійсним та стягнення із відповідача в користь позивача 33000 грн., отриманих відповідачем від позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 17.01.2017 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договір фінансового лізингу № 100013. Предметом договору був міні трактор Foton 354, ціна товару 330 000 грн., який лізингодавець (відповідач) зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу - позивачу, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами договору.

Договір підписано позивачем та представником відповідача, але нотаріально не посвідчувався.

Згідно квитанції № 17239670-1 від 17.01.2017 року, виданої ПАТ «Агріколь» позивач сплатив 33000 грн., призначення платежу за товар згідно договору № 100013 від 17.01.2017 року.

Як стверджується додатком № 1 до договору, 33000 грн. це комісія за організацію, 10 % від вартості предмета лізингу, вартість якого вказана 330 000 грн.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Встановлено, що спірний договір не був нотаріально посвідчений у відповідності до вимог ст. 799 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи обставини справи та вимоги закону, суд першої інстанціїї підставно прийшов до висновку, що оскільки на порушення вимог статті 799 ЦК України такий договір нотаріально не посвідчений, то згідно зі статтею 220 ЦК України він є нікчемним.

Крім того, судом встановлено, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначенню ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

У спірному договорі фінансового лізингу зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 10 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця ( виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вищенаведені обставини справи та вимоги закону суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що умови спірного договору фінансовго лізингу є несправедливими, а також договір не був нотаріально посвідчений, що є підставою для визнання його недійсним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа - Лізинг" відхилити.

Рішення Шумського районного суду від 24 лютого 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді: М.В. Ходоровський

Н.Б. Щавурська