Провадження № 22-ц/783/2814/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, у якому просить провести поділ майна подружжя, а саме, автомобіля мари ВАЗ 21124 д.н.з. НОМЕР_1 , залишивши автомобіль в користуванні позивачки та стягнувши із неї в його користь половину вартості автомобіля- 47 000 грн.

В обґрунтування вимог покликається на те, що шлюб із відповідачкою був зареєстрований 07.09.2002 р. Під час шлюбу був придбаний автомобіль марки ВАЗ 21124 д.н.з. НОМЕР_1. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова проведений поділ майна подружжя, в перелік якого не був включений спірний автомобіль. Оскільки автомобіль знаходиться в користуванні відповідачки, позивач просить стягнути в його користь половину ринкової вартості автомобіля, яка на момент звернення до суду становить 94 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 1/2 вартості автомобіля ВАЗ 21124 д.н.з. НОМЕР_1 легковий комбі/номер кузова НОМЕР_4/ в розмірі 22500 (двадцять дві тисячі п'ятсот) грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року оскаржив позивач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що автомобіль, придбаний подружжям під час шлюбу залишився відповідачу ОСОБА_3, який вона в подальшому, без згоди позивача продала іншій особі за 45 000 грн., що на даний час складає 1666 доларів США. Даний автомобіль було придбано на підставі договору купівлі - продажу від 08 жовтня 2006 року на ім»я відповідача ОСОБА_3 , у якому зазначено, що вартість автомобіля складає 45 000 грн., що еквівалентно 9500 доларів США.

Ухвалюючи рішення, суд першої зазначив, що приймає до уваги вартість автомобіля, вказану в договорі купівлі - продажу від 25 серпня 2016 року в сумі 45 000 грн., так як позивачем не надано допустимих доказів, які б спростували таку вартість. Однак, апелянт звертає увагу на те, що ним долучено до матеріалів справи чотири роздруківки із сайту продажу авто, з яких вбачається, що реальна вартість автомобіля вказаної марки та року випуску як у гривневому, так і в доларовому еквівалентах відповідає сумі, заявленій у позовних вимогах. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про вартість автомобіля, зазначену в договорі купівлі - продажу від 25 серпня 2016 року, оскільки це є не ринкова, а договірна вартість, а відтак, суд зобов»язаний визначити вартість автомобіля за ринковою ціною, яка зазначена в позовних вимогах - 94 000 грн., що підтверджується, долученими до матеріалів справи доказами.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 07 вересня 2002 року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2016 року шлюб між сторонами розірваний.

Договором купівлі - продажі № 086 від 08 жовтня 2006 року та копією технічного паспорта стверджується факт придбання спірного автомобіля на ім»я ОСОБА_3

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окрім цього, згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Також, згідно вимоги ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Також згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК ( 2947-14 ) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Встановлено, що спірний автомобіль був відчужений відповідачем ОСОБА_3 ОСОБА_4 25 грудня 2016 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. Такий договір позивачем не оспорювався і на даний час є чинним. Автомобіль проданий за ціною 45000 грн. 00 коп.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що оскільки спірний автомобіль набутий під час шлюбу, сторонами не надано доказів, які б спростовували цей факт, автомобіль ВАЗ 21124 д.н.з. НОМЕР_1 є спільним майном подружжя, права на який заявлені позивачем в межах передбаченого ЦПК строку позовної давності.

Вірними є і висновки суду, що ціна автомобіля, вказана у договорі купівлі - продажу є фактичною вартістю автомобіля на момент продажу, оскільки позивачем не надано допустимих доказів, які б спростовували таку вартість.Таких доказів позивачем не надано і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ст. 71 СК України майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Оскільки судом встановлено, що автомобіль вибув із володіння сторін, договорі купівлі-продажу не визнавався сторонами недійсним, відтак, до стягнення в користь позивача підлягає 1/2 частина вартості проданого автомобіля , тобто 22 500 грн.

З урахуванням вище наведеного, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 259 ч. 6, 367, 368, 371, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2017 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.