АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В. суддів: Поливач Л.Д., Вербової І.М. при секретарі - Пащенко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня Олександр Миколайович про визнання договору купівлі-продажу недійсним за апеляційного скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року Орган опіки та піклування Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації звернувся з вказаним позовом до суду, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2, народження 13 квітня 2000 року залишилася без батьківського піклування та перебуває на первинному обліку Служби у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації. 11.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири відповідно до якого ОСОБА_4 від імені та за дорученням якого діяв ОСОБА_6, придбав у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 В договорі зазначено, що на час вчинення правочину в квартирі, що відчужується, не зареєстровані та не мешкають малолітні чи неповнолітні діти. Однак, на момент укладення оспорюваного правочину в квартирі була зареєстрована і фактично проживала неповнолітня ОСОБА_2, і органом опіки і піклування дозвіл на реалізацію квартири, право користування якою має неповнолітня, не надавався. Посилаючись на зазначені обставини та з підстав ст.177 СК України, ч 6. ст.203,ст.215 ЦК України позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 11.07.2015 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року позовні вимоги органу опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11.07.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від імені та за дорученням якого діяв ОСОБА_6, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує,зокрема, що судом першої інстанції не надано будь-якої оцінки його письмовим запереченням на позов. Мотивувальна частина рішення суду не містить правової оцінки його запереченням і доводам, судом не наведено відомостей про те, чому не було прийнято до уваги подані ним письмові докази (офіційні документи), які не спростовувались ні позивачами, ні іншими учасниками процесу, суд ухилився від висновків про обґрунтування їх відхилення, тобто загалом їх цілком проігнорував, чим вочевидь проявив свою упередженість і необ'єктивність, порушив загальні принципи цивільного судочинства щодо повноти, всебічності та об'єктивності розгляду справи, диспозитивності та змагальності сторін.

Судом не враховано при ухваленні рішення, що в матеріалах справи містяться достатньо доказів про здійснення передбаченої законом процедури набуття ним права власності. Суд недостатньо обґрунтував підстави представництва органом опіки та піклування інтересів особи, яку представляв.

З грубим порушенням процесуального законодавства,вважає ОСОБА_4, його не було залучено відповідачем, що призвело до звуження його процесуальних прав щодо участі у судовому розгляді.

В судовому засіданні ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги,з підстав в ній викладених, підтримав та просив її задовольнити

Особи, які беруть участь у справі про місце та час розгляду справи за законом повідомлялись належно, проте в судове засідання не з‛явилися і причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін,або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 177 Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,відповідачка ОСОБА_3 є матір'ю ОСОБА_2, народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження дитини відповідно до положень ч. 1 ст.135 СК України.

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2016 року ОСОБА_3, як особу яка характеризується з негативної сторони, зловживає спиртними напоями, не займається вихованням та утриманням своєї доньки ОСОБА_2, народження 13 квітня 2000 року позбавлено батьківських прав,стягнуто з неї на утримання дитини аліменти на користь осіб або установи які будуть утримувати дитину та передано дитину органу опіки та піклування Голосіївської РДА м. Києва для подальшого влаштування до сімейних форм виховання.

До досягнення повноліття ОСОБА_2 накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1.

Після набрання чинності рішення суду про позбавлення ОСОБА_3батьківських прав та передачі дитини органу опіки та піклування, працівниками служби у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації , в складі голови служби та двох головних спеціалістів, 24.05.2016 року здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено що неповнолітня ОСОБА_2 ,на час перевірки постійно проживає та має реєстрацію за вказаною адресою, про що складено відповідний акт.

З 24 травня 2016 року неповнолітня ОСОБА_2 перебуває на первинному обліку Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.

Згідно розпорядження Голосіївської РДА в м.Києві від 30.05.201 року № 296 неповнолітній ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та яка за розпорядженням Голосіївської РДА від 24.05.216 року №18/твд влаштована в родину ОСОБА_7

Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА заборонено вчиняти,в межах своєї компетенції, дії стосовно нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1,де зареєстрована неповнолітня ОСОБА_2.

Станом на 7 червня 2016 року, згідно довідки форми №3,виданої КК "Центр комунального сервісу" №3839 неповнолітня ОСОБА_2, значилась такою, що проживала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1. 11 липня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Шупенею О.М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4, від імені та за дорученням якого діє ОСОБА_6, згідно довіреності, посвідченої 08.07.2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І. за №866, придбав у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 У відповідності до пункту 7 договору купівлі-продажу в квартирі що відчужується не зареєстровані та не мешкають малолітні, неповнолітні (не мають права користування).

Задовольняючи позовні вимоги органу опіки та піклування про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири №9 по вул Новопирогівській,31 у м. Києві суд першої інстанції, встановивши приведені обставини,виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири, укладений 11 липня 2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено з грубим порушенням прав неповнолітньої ОСОБА_2, без дозволу органу опіки та піклування Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що набуття ним права власності на підставі купівлі-продажу квартири відбулося у відповідності до вимог закону,спростовуються висновками суду про те,що квартиру відчужено на порушення закону та суперечить правам та інтересам неповнолітньої ОСОБА_2

При цьому,якщо навіть врахувати подане на спростування позовних вимог органу опіки адвокатом відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_9 повідомлення Подільського відділу міграційної служби в м. Києві від 3.09.2016 року,з якого вбачається, що ОСОБА_3разом з донькою ОСОБА_2 на день вчинення договору купівлі-продажу квартири 11 липня 2015 року були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 і лише 19 березня 2016 року знялись з реєстраційного обліку та зареєструвались в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, в якій згідно довідки форми №3 станом на жовтень 2016 року значилось зареєстрованими 189 осіб (а.62,71-78).

За таких обставин факт проживання та реєстрації неповнолітньої ОСОБА_2,на день вчинення договору і після його вчинення, достовірно встановлено в акті служби у справах дітей від 24 травня 2016 року, що спростовує як повідомлення Подільського відділу міграційної служби в м. Києві від 3.09.2016 року так і саме положення зазначене в п.7 оспорюваного договору купівлі-продажу від 11.07.15 року про те, що в квартирі що відчужується не зареєстровані та не мешкають малолітні, неповнолітні (не мають права користування).

Відомостей про проживання та реєстрацію самого ОСОБА_4як покупця квартири так і інших осіб, після вчинення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11.07.15 року, матеріали справи не містять.

Не впливають на правильність висновків суду першої інстанції доводи ОСОБА_4 відносно того, що позивач - орган опіки та піклування недостатньо наділений правом на представництво інтересів неповнолітньої ОСОБА_2,оскільки такі повноваження позивачем отримано відповідно до чинного на час розгляду справи розпорядження Голосіївської РДА від 30.05.2016 року №296.

Окрім цього, при вирішенні цього питання суд першої інстанції виходив також з того, що такі права позивач має і за законом,а саме згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповіднодо закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», служби у справах дітей уповноважені представляти інтереси дітей у судах, у їх відносинах з підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності; звертатися у разі порушення прав та законних інтересів дітей, а також з питань надання їм допомоги до відповідних органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності.

Згідно з постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» районні адміністрації за місцем знаходження майна забезпечують збереження майна дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Вирішуючи питання повноважень органу опіки та піклування щодо захисту прав неповнолітньої ОСОБА_2 щодо визнання оспоюваного договору купівлі-продажу недійсним суд вірно виходив також з того, що системний аналіз законодавства вказує на те, що органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за дотриманням майнових та житлових прав дітей, коли мова йде про відчуження житлових приміщень, іншого нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким вже мають діти.

Таким чином,суд першої інстанції, дотримуючись принципу захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, дійшов вірного висновку про те, що за законом батьки малолітньої дитини зобов'язані одержувати дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів з відчуження нерухомого майна, що вже належало дитині на праві власності або на праві користування і ці майнові права дитини є реально існуючими і в таких випадках зовсім не йдеться про майнові права дитини,які виникни чи можуть виникнути у майбутньому. Саме за таких умов, вважав суд, не порушуються права та інтереси дитини та не відбувається їх зменшення або обмеження.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини..

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦПК тощо).

З урахуванням того, що судом першої інстанції в законний спосіб,справедливо та з дотриманням принципу абсолютного захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, позбавленої батьківської опіки, здійснено захист порушеного права дитини на житло, колегія суддів не приймає доводи ОСОБА_4 про порушення судом процесуального права та незалучення його в якості відповідача за позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до ст. ст.3 ЦК України кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав чи та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким,а конкретним способом захисту свого права.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника ( особу,яка порушила ці права).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 ЦК, згідно п.1 ч.2 якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або і відсутність обов'язків. Суд може захисти цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.2 ст. 16 ЦК).

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, орган опіки та піклування визначив предмет спору, правові підстави на свій розсуд та заявив вимоги саме до відповідача ОСОБА_3,як до особи, від дій якої (її бажання та ініціативи відчужити квартиру без відповідного дозволу) безпосередньо відбулося порушення прав неповнолітньої.

Згідно ст. 4 ЦПК ( в реакції 2004 року), здійснюючи правосуддя,суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб,державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ухвали суду від 12 жовтня 2016 року задоволено клопотання ОСОБА_4 про залучення його в якості третьої особи з самостійними вимогами і, на думку колегії суддів,йому ніщо не перешкоджало заявити також клопотання про залучення його і відповідачем в справі за позовом органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрутованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з цим, зазначені вище доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимим доказами, ці доводи були предметом дослідження суду першої інстанції і вони отримали належну оцінку, а тому висновків суду вони не спростовують і, на думку колегії суддів зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 367 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367,368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення. Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повного тексту постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: