РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

"15" грудня 2017 р. Справа № 145/1538/17

Провадження № 2/145/836/2017

Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Віценко К.А.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Тиврів в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що вона є власником житлового будинку за номером 8 по вулиці Піонерській в с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданого приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу. Право власності на вказане майно зареєстроване за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.09.2017 року.

Після придбання даного будинку вона побажала вселитись в нього , але виявила, що в будинку без жодних правових підстав перебуває та проживає відповідач.

ОСОБА_2 у вказаному будинку не зареєстрована, у її приватній власності знаходиться квартира в АДРЕСА_1, займає будинок самоправно.

На її усну вимогу звільнити приміщення відповідач категорично їй відмовила та не допускає її до нього, чим створює її перешкоди в користуванні будинком.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, просить позов задоволити з підстав, викладених у заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання двічі (01.11. та 14.12.2017 року) не з'явилась, про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку за відомою суду адресою, що стверджується розпискою про отримання судової повістки на 01.11.2017 року з матеріалами позовної заяв за адресою: с. Яришівка, вул.. Піонерська, 8; поштовим конвертом, повернути за закінченням терміну зберігання з судовою повісткою на 14.12.2017 року. Про зміну місця проживання відповідач суд не повідомляла. Причин неявки суду не повідомлено, заяв про відкладення розгляду справи не надходило.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку №8 по вулиці Піонерській в с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області згідно свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданим 22.09.2017 року ОСОБА_3, приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу.

Право власності на даний будинок за реєстроване за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22.09.2017 року за № 22478755.

Згідно довідки виконкому Яришівської сільської ради від 01.11.2017 року №405 ОСОБА_2 постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, без реєстрації.

Виселитися з будинку, який їй не належить, в добровільному порядку відповідач не бажає.

Встановленим судом фактам відповідають правовідносини власності, що регулюються Конституцією України, ЦК України, ЖК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободє попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий суду , який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідач ОСОБА_2 не використала можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, на виклик суду не з'явився, не надав суду доказів, які б спростовували позовні вимоги ОСОБА_1 Небажання відповідача ОСОБА_2П.Т. надати докази, які б спростовували позовні вимоги позивачки, з'являтися на виклик суду, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).

Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України).

Частинами 4 та 5 ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За приписами статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідач є колишнім власником даного житлового будинку. З огляду на приписи ст.ст. 317, 319 ЦПК України з припиненням права власності відповідачки на даний будинок припинено і її право користування, володіння та розпорядження ним.

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, переконують суд, що право позивача на безперешкодне користування та розпоряджання власним майном порушено відповідачем, оскільки вона не бажає добровільно виселитися з будинку, права на проживання в ньому немає. тому порушене право ОСОБА_1 підлягає судовому захисту.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує судові витрати позивачки з відповідача.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11,15, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223, 224 - 226 ЦПК України, на підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 9, 156 ЖК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з будинку номер вісім по вулиці Піонерській в селі Яришівка Тиврівського району Вінницької області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Згідно ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення

заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: ОСОБА_4