Справа № 372/3210/17
Провадження № 2-1703/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

11 грудня 2017 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бадьорій Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору недійсним, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору недійсним, стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначив, що 25.08.2017 року він уклав з ТОВ "Єврокар Україна" договір фінансового лізингу № 3555, відповідно до якого предметом якого є трактор марки «Беларус» (МТЗ) 82.1 вартістю 300 000 гривень. При підписанні договору, позивач сплатив аванс в розмірі 55 500 грн. 00 коп. після сплати авансу, відповідач мав передати, обумовлений раніше трактор на 3-й день, про те на обумовлену раніше дату трактор переданий не був. Окрім того, після детального вивчення договору позивачу стало відомо, що в угоді зазначено зовсім іншу вартість трактора, яка значно більша а ніж та, яку було повідомлено позивачу, а саме: 555 000 грн. після того, як їй стало відомо про значно більшу вартість трактора вона звернулась до відповідача з заявою про повернення внесених нею коштів, на що її було повідомлено, що кошти повернуто не буде, а тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, шляхом розірвання вищезазначеного договору фінансового лізингу та стягнення на її користь внесених в якості авансів коштів в розмірі 55 500 грн. 00 коп.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Також пояснила, що вона намагалась врегулювати спір в позасудовому порядку та просила відповідача повернути сплачені нею кошти, про те відповідач відмовився повернути кошти, тому вона просить стягнути кошти в судовому порядку.

Представник відповідач в судове засідання не зявився, хоч про день, час та місце слухання справа був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У звязку з повторною неявкою відповідача належним чином повідомленого про час і місце судового засідання, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністі, суд відповідно до вимог ст. 224-225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи і докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного.

Суд на підставі ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК).

Письмовими доказами, відповідно до ст. 64 ЦПК України, є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Судом, у судовому засіданні встановлено, що, 25.08.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ "Єврокар Україна" було укладено договір фінансового лізингу № 3555.

Відповідно до квитанції № 0.0.835812175.1 від 25.08.2017 року, позивачем було сплачено на рахунок отримувача ТОВ "Єврокар Україна" суму у розмірі 55 500 гривень 00 коп., з призначенням платежу "Авансовий платіж» за договором фінансового лізингу № 3555 від 25.08.2017 року.

Відповідно п. 1.1 даного договору предметом фінансового лізингу є трактор марки «Беларус 82.1», вартість якого відповідно до п. 8.2 договору становить 555 000 гривень 00 коп. Відповідно до п. 9.1 комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості Предмету лізингу у розмірі 10% який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладання договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Відповідно до п. 12.1 договору у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальним ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 року № 913, підтверджується обов'язок суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, на отримання відповідної ліцензії на провадження такої господарської діяльності.

Відповідач ТОВ "Єврокар Україна" не надав суду належних доказів на підтвердження наявності на час укладення оспорюваного договору правових підстав для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, зокрема відповідної ліцензії, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Також, суд погоджується з доводами позивача щодо несправедливості умов договору.

Так, статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Тобто, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору.

Частиною 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію договору не є в розумінні ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги.

За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Крім того, укладаючи правочин сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені.

Зазначення в квитанції № 0.0.835812175.1 від 25.08.2017 року призначенням платежу "Авансовий платіж» за договором фінансового лізингу № 3555 від 25.08.2017 року, суд приймає як доказ на підтвердження доводів позивача про введення його в оману, стосовно дійсного призначення сплаченої ним суми.

Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 25.08.2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним, відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Разом з тим, у частинах 2, 3 ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки .

Отже, в межах позовних вимог, відповідач має повернути позивачеві отримані за договором лізингу від 25.08.2017 року № 3555, кошти в сумі 55 500 грн. 00 коп.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 200 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 15, 57-60, 88, 208, 212-214, 226 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 7, 15, 16, 22, 202, 203, 204, 215, 216, 227, 627, 806, 807 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 3555 від 25 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу № 3555 від 25 серпня 2017 року кошти в розмірі 55 500 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 3 200 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення також може бути переглянуто Обухівським районним судом у випадку подання відповідачем відповідної заяви протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя М.В.Кравченко