Справа №489/2555/16-ц 18.05.2017 18.05.2017 18.05.2017
Провадження №22-ц/784/1065/17
Провадження № 22ц/784/1065/17 Суддя першої інстанції Губницький Д.Г.
Справа № 489/2555/16-ц Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

18 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем Тищенком Л.С., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одесі на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 березня 2017 року за позовом Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одесі до ОСОБА_2 про стягнення зайво сплачених грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

23 травня 2016 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одесі (далі - відділення Фонду) звернулося до суду з позовом до Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10014/0187 філії Миколаївського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», Територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради та ОСОБА_2, в якому просило:

- визнати кошти у сумі 117 520.43 грн., що обраховуються на особовому рахунку ОСОБА_3 у Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» такими, що належать відділенню Фонду;

- зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» перерахувати грошові кошти у сумі 117 520.43 грн. з особового рахунку ОСОБА_3 на розрахунковий рахунок відділення Фонду.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_3 з 2001 року знаходився на обліку у відділенні Фонду та йому перераховувались страхові виплати на його особовий рахунок № НОМЕР_1, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10014/0187 філії Миколаївського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відділенню виконавчої дирекції лише у 2012 році стало відомо про те, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, у зв'язку з чим Відділення виконавчої дирекції продовжувало перераховувати грошові кошти на особовий рахунок після смерті останнього.

Внаслідок чого, відділенням Фонду за період з 26 лютого 2008 року по 24 квітня 2012 року було зайво перераховано на особовий рахунок ОСОБА_3 грошові кошти по страховим виплатам на загальну суму 117 520, 43 грн. Відділення Банку відмовило в повернення зайво сплачених коштів. Між тим, 26 березня 2008 року з особового банківського рахунку ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на підставі раніше наданої довіреності були зняті грошові кошти в сумі 8 255 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2016 року відмовлено у відкритті провадження в частині вимог позивача до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" і територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, а в частині вимог до ОСОБА_2 відкрито провадження.

20 жовтня 2016 року відділення Фонду уточнило позовні вимоги та остаточно просило стягнення з ОСОБА_2 зайво виплачені грошові кошти на банківський рахунок ОСОБА_4 в сумі 117 520,43 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі відділення Фонду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, не з'ясування судом усіх обставин справи, просило скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати кошти у сумі 117 520.43 грн., що обраховуються на особовому рахунку ОСОБА_3 у Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України», такими, що належать відділенню Фонду;

- зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» перерахувати грошові кошти у сумі 117 520.43 грн. з особового рахунку ОСОБА_3 на розрахунковий рахунок відділення Фонду;

- стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 8 255 грн. на користь Відділення виконавчої дирекції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при ухваленні вказаного рішення відповідно до вимог ст.ст. 212-213 ЦПК України встановивши обставини справи та оцінивши надані докази, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог відділення Фонду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_3 з 2001 року перебував на обліку у Відділенні виконавчої дирекції та отримував страхові виплати відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (а.с.5).

Соціальні виплати перераховувалися ОСОБА_4 позивачем на його особовий рахунок, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Державний Ощадний банк України» в особі філії цього банку - Миколаївському обласному управлінні ПАТ «Державний ощадний банк України».

ІНФОРМАЦІЯ_2 року громадянин ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції (а.с. 6). Між тим, позивач продовжував здійснювати перерахування коштів на рахунок ОСОБА_4

Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася (а.с.96-98).

Загальна сума зайво виплачених за період з ІНФОРМАЦІЯ_2 року по 30 березня 2012 року склала 117 520 грн. 43 коп. відповідно до розрахунку позивача та платіжних доручень (а.с. 11, 12-23).

За даними довіреності від 5 листопада 2007 року ОСОБА_4 доручив ОСОБА_2 одержувати належну йому пенсію протягом строку дії цієї довіреності у відповідній установі. Довіреність видана строком на три роки та дійсна по 5 листопада 2010 року (а.с. 10).

Відповідно до повідомлення банківської установи за рахунком № НОМЕР_1, який був відкритий на ім'я ОСОБА_3 до установи банку була надана нотаріальна довіреність на ім'я ОСОБА_2 26 березня 2008 року по цьому рахунку була проведена видаткова операція на суму 8255 грн. Дані про одержувача коштів відсутні, оскільки первинні документи знищені. Залишок коштів на рахунку станом на 17 лютого 2017 року становить 113 207.27 грн. З 25 листопада 2012 року за даним рахунком рух коштів не здійснюється (а.с. 108-111).

Відділом Фонду на адресу установи банку 21 листопада 2012 року було направлено лист-повідомлення з пропозицією повернути зайво сплачені кошти (переплату) в сумі 117 581.69 грн. на розрахунковий рахунок відділення, додавши до листа копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (а.с.7).

Листом від 27 грудня 2012 року банк повідомив про відсутність правових підстав для здійснення дій щодо повернення/списання коштів з особового рахунку клієнта, оскільки такий обов'язок виникає лише у визначених законодавством випадках (а.с.8).

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховим виплатами є грошові суми, які згідно із ст. 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право. У разі настання страхового випадку.

За змістом ст. 40 цього Закону страхові виплати провадяться щомісячно і за бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1219 ЦК України не сходять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом. Тобто право на такі виплати мають особистий характер, оскільки призвані забезпечити наявність засобів існування для конкретних осіб. Тому зі смертю такої особи припиняється і право на отримання відповідної виплати.

За приписами ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, виходячи зі змісту цих норм, до складу спадщини не включаються страхові виплати, виплачені потерпілому після його смерті.

Крім того, відповідно до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті, а тому одержувач (ОСОБА_3.) з моменту смерті перестає бути суб'єктом цивільного права.

Таким чином, страхові виплати, що нараховані та перераховані на особовий рахунок ОСОБА_3, починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_2 року (після смерті отримувача) не можуть бути виплачені потерпілому та використані ним, вони не включаються до його спадщини і не можуть бути отримані родичами померлого.

Вказані кошти, відповідно до положень діючого законодавства, є коштами не потерпілого, а коштами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, які зайво перераховані на рахунок ОСОБА_3 після його смерті, а тому підлягають поверненню позивачу.

Між тим, відділ Фонду звертаючись з вимогами до ОСОБА_2 про стягнення з неї зайво перерахованих коштів у розмірі 117 520.43 грн., не навів та не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували правові підстави для повернення цих коштів саме відповідачкою.

Не встановлено таких підстав й у судовому засіданні. За даними житлово-комунального підприємства «Південь» на день смерті ОСОБА_3 був зареєстрований в АДРЕСА_1, де проживав один; спадкова справа після смерті останнього не заводилася. З даних реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_3 28 листопада 2007 року за договором дарування здійснив відчуження квартири, в якій проживав, на користь ОСОБА_2, яка за договором купівлі-продажу від 26 листопада 2011 року передала її іншій особі.

Посилання позивача тільки на ту обставину, що відповідно довіреності ОСОБА_3, виданої на ім'я ОСОБА_2, остання 26 березня 2008 року (після смерті ОСОБА_3.) отримала 8 225 грн. з банківського рахунку, правильно не взяті судом першої інстанції до уваги, оскільки будь-якими доказами це не підтверджено. Більш того, з повідомлення установи банку вбачається, що дані про одержувача цих коштів відсутні, а залишок коштів обраховується на рахунку ОСОБА_3, а відтак зазначені твердження позивача є припущенням.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущенням.

При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази й дійшов вірного висновку, що позивачем відповідно до ст. 60 ЦПК України не надано суду переконливих доказів, що доводили б його позовні вимоги до ОСОБА_2

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одесі відхилити, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

Л.М. Прокопчук