АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2017/2017 Головуючий в 1-й інстанції - Чех Н.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медведєва В.І. про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, встановлення процентної частки у спадковому майні за заповітом, визнання права на майно за заповітом, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року позивач пред»явила вказаний позов до відповідачів та просила встановити факт проживання її та ОСОБА_8 з кінця 2010 року по кінець 2014 року по день його смерті однією сім»єю без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1, визнати майно, придбане ними за вказаний період проживання спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля «Honda» 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1, човен « Galaxy Galen 187 D 989» 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, на Ѕ частину грошових коштів ,що знаходяться на депозитному рахунку, визнати процентну частку у спадковому майні за заповітом від 06.12.2014 року у розмірі 95,42 %, що дорівнює 670 025,99 грн., визнати право на спадщину за заповітом у розмірі ѕ частини майнових прав на квартирb АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким задовольнити позов. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді,пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 з 1997 року, який було розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26.08.2011 року, запис про розірвання шлюбу в паспорті датований 13.07.2012 року. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_2 з 1983 року зареєстрована в АДРЕСА_4.

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, перебував в шлюбі з ОСОБА_4, з якою відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу розлучився 17.12.2010 року. Від даного шлюбу мають двох повнолітніхдітей - ОСОБА_3, ОСОБА_6.

Батьками ОСОБА_8 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5. ОСОБА_8 був зареєстрований в АДРЕСА_5.

Згідно із довідкою ПрАТ «ПРИРОДНІ РЕСУРСИ» за № 311/03-15 від 03.03.2015 року, ОСОБА_8 у період з 10.01.2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 ( день смерті) перебував у трудових відносинах з вказаним товариством , а з 28.04.2009 року йому було змінено істотні умови праці та переведено за місцем розташування не відокремленого підрозділу ПрАТ «ПРИРОДНІ РЕСУРСИ» до м. Полтава.

У грудні 2013 року ОСОБА_8 було діагностовано важке захворювання, внаслідок якого він ІНФОРМАЦІЯ_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Лікування ОСОБА_8 проходив в Полтавській обласній клінічній лікарні.

Діти ОСОБА_8 - ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та його батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є спадкоємцями першої черги за законом померлого ОСОБА_8.

06.12.2014 року , ОСОБА_8 в місті Полтава склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гура Л.Б., яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження - заповів ОСОБА_2 майнові права на квартири під номером АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 згідно договорів майнових прав № 338/МЕ від 28.06.2012 року, № 784/ЕМ від 18.05.2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 17.09.2015 року , за батьками померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнано право на обов»язкову частку у спадщині за заповітом на ім»я ОСОБА_2.

Пред»явивши даний позов до суду, ОСОБА_2 просила встановити факт проживання її та померлого ОСОБА_8 з кінця 2010 року по кінець 2014 року однією сім»єю без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1 та визнати майно, придбане ними за вказаний період проживання спільним майном подружжя. На підтвердження вказаних вимог ОСОБА_2 надала договори оренди квартири АДРЕСА_1, укладені між ОСОБА_8 та ОСОБА_13, довіреності ОСОБА_8 на ім»я ОСОБА_2, просила допитати свідків. Підставою визнання процентної частки у спадковому майні за заповітом зазначила те, що після здійснення обміру об»єкту майнових прав, їх загальна площа збільшилась на 4,31 м. кв. і її вартість є несплаченою, внаслідок чого процентна частка майнових прав у спадщині за заповітом складає 95,42 %. При цьому нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, що і стало підставою звернення до суду з вимогою про визнання за нею права власності на вказане в ньому майно у судовому порядку.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2, відповідачі факт знайомства ОСОБА_2 з ОСОБА_8 , яке відбулось на роботі, їх періодичне спільне проведення часу, допустиму наявність близьких стосунків, не оспорювали, проте категорично заперечують та не допускають , що їх відносини мали сімейний характер як подружжя.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази, заслухавши покази свідків, прийшов до висновку про відсутність ознак відносин притаманних подружжю між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_8. При цьому судом враховано, що останні познайомились на роботі, ОСОБА_8 працював на керівних посадах як в Полтаві, так і в Києві, що пояснює необхідність оренди житла, спірне майно оформлено саме на ОСОБА_8 і останній, знаючи про стан свого здоров»я, за дев»ять днів до своєї смерті ,склав заповіт на ім»я позивача лише на частину свого майна.

Відмовивши в задоволенні вимог щодо визнання процентної частки у спадковому майні за заповітом, суд виходив з того, що виникнення необхідності (після смерті спадкодавця) здійснити доплату за спірні об»єкти нерухомості, не може бути підставою для задоволення даної вимоги, оскільки на вказані об»єкти нерухомості з урахуванням рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17.09.2015 року щодо обов»язкової частки батьків ОСОБА_8, є три спадкоємця - позивач на ѕ частини по заповіту та батьки померлого по обов»язковій частці в загальному розмірі на ј частину. Саме вказані спадкоємці успадкували той обсяг майнових прав, що належав померлому і всі питання, які будуть виникати в подальшому з приводу об»єктів майнових прав, в тому числі і доплат, мають вирішувати спадкоємці, виходячи з успадкованих ними часток.

Таке рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідним обставинам справи та правовідносинам, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Частинами 1,2 ст. 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім»єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов»язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором .

Частиною 2 вказаної статті визначено, що на майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Верховний Суд України в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз»яснив, що при застосуванні ст.. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року Верховний Суд України висловив наступну правову позицію : майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналізуючи надані ОСОБА_2 докази на підтвердження позовних вимог у сукупності з наведеними вище нормами закону, колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи докази свідчать лише про факт їх знайомства , пов»язаного з роботою, періодичне спільне проведення часу , проте не свідчать , що між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_8 склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, оскільки докази того, що між ними існували права та обов»язки саме подружжя, матеріали справи не містять.

При цьому колегія суддів враховує незначний проміжок часу спілкування ОСОБА_2 та ОСОБА_8, з врахуванням дат розірвання їх шлюбів ( 2010,2011 роки) та початком хвороби ОСОБА_8 - грудень 2013 року, місце роботи ОСОБА_8 у м. Полтава та проживання у вказаному місті, який є недостатнім для висновку про усталеність відносин, що притаманні подружжю , а також і волевиявлення ОСОБА_8 щодо заповіту на ім»я позивача лише частини спірного майна .

Не доведено ОСОБА_2 і того, що спірне майно придбано не ОСОБА_8 за його власні кошти, а внаслідок їх спільної праці як сім'ї, оскільки саме обставини ведення спільного господарства, побуту та бюджету є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Погоджується колегія суддів і з відмовою судом першої інстанції у задоволенні інших вимог позивача, оскільки відповідно до ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті . Отже, спадкоємці ОСОБА_8 (ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5.) , подавши заяви про вступ у спадщину, отримали усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, в тому числі і обов»язок доплати вартості майнових прав відповідно до успадкованих ними часток.

При цьому, колегія суддів не погоджується з твердженням ОСОБА_2 про те, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, що і стало підставою звернення до суду з вимогою про визнання за нею права власності на вказане в ньому майно у судовому порядку, оскільки як вбачається з постанови приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвої В.І. від 15.09.2015 року, останньою ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 до вирішення справи у суді, оскільки наявні спадкоємці, які мають право на обов»язкову частку у майні ( а.с. 96-97 том 3).

Тобто , після вступу в законну силу усіх судових рішень, ухвалених у справах між спадкоємцями ОСОБА_8, ОСОБА_2 має право звернутись до нотаріуса за видачею свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення суду, ухваленого в даній справі, підстави до скасування якого відсутні .

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -