Справа № 308/729/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Бедьо В.І.

секретаря Пазяк С.М.

за участі позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1В звернувся в суд з позовом до ФОП ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу який обґрунтовує наступним.

З 17.10.2006 р. ОСОБА_1В був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_4 на посаду водія, про що свідчить трудовий договір укладений між ним та відповідачем за № 1931 від 17.10.2006 р., що зареєстрований в центрі зайнятості.

Вказаний трудовий договір знято з реєстрації 11.07.2014 р. на підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням. Повного розрахунку заборгованості по заробітній платі відповідачем в день його звільнення проведене не було. Згідно трудового договору відповідач взяв на себе зобовязання виплачувати йому 375 грн. на місяць, однак починаючи з 01.05.2012 р. заробітна плата не виплачувалася. На його усне клопотання відповідач відмовився надати йому розрахунок заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до проведеного ним розрахунку щодо невиплаченої заробітної плати за період з 01.05.2012 р. по 11.07.2014 р. складає 7494.84 грн. Також при звільненні йому не виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 550.67 грн. та з часу його звільнення, 11.07.2014 р., по день подання позовної заяви не виплачено середній заробіток за час затримку розрахунку, який становить 704.72 грн.

На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 8750.23 грн., з яких заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 7494.84 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 704.72 грн. та заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в сумі 550.67 грн.

Позивач та його представник в судовму засіданні підтримали вимоги позову та просили його задовольнити з підстав, викладених у змісті позову.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених письмових запереченнях на позов.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2006 року ОСОБА_1 було прийнято фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на роботу водієм за трудовим договором укладеним, зареєстрованим в Ужгородському міському центрі зайнятості, відповідно до наказу № 1931 від 18 жовтня 2006 року.

11 липня 2014 року ОСОБА_1В звільнено з роботи за власним бажанням та цього ж дня вказаний трудовий договір знято з реєстрації, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Зі змісту позову слідує, що відповідачем з 01 травня 2012 року заробітна плата позивачу не виплачувалася, а також не було виплачено компенсацію за використану відпустку, що стверджується позовною заявою позивача.

У відповідності до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач надав суду розрахунок в якому вказує, що за період з 01 травня 2012 року по 11 липня 2014 року йому не виплачено відповідачем заробітну плату в сумі 7494.84 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 550.67 грн. та позивачем проведений розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який становить 704.72 грн.

Однак в судовому засіданні представник позивача надав суду рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29.08.2017 року, яке набрало законної сили, яким задоволено позовну заяву ФОП ОСОБА_4 до ОСОБА_1В, про припинення трудових відносин. Відтак вказаним рішенням встановлено факт припинення трудових відносин ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з ФОП ОСОБА_4 з 30.04.2012 року.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до положень ч. 3 статті 61. ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Враховуючи викладене, суд вважає, що з огляду на відсутність починаючи з 30.04.2012 року між позивачем та відповідачем трудових відносин, підстав для стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь позивача зазначеної ОСОБА_1 заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає.

Керуючись ст.ст. 60, 88, 209, 212-215 ЦПК , ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього

заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5