Справа № 357/8345/16-ц Головуючий у І інстанції Бондаренко О. В.
Провадження № 22-ц/780/2311/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 17.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з даним позовом 28.07.2016 року обґрунтовуючи тим, що 01.11.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання грошової позики №01/11, згідно з яким ОСОБА_5 передав відповідачеві грошові кошти у сумі 240 915 грн., а відповідач зобовязався своєчасно повернути ОСОБА_5 таку ж суму коштів в обумовлені цим Договором строки, а саме до 01 вересня 2013 року включно. 01.11.2012 року відповідачем ОСОБА_2 на підтвердження отримання коштів за Договором про надання грошової позики №01/11 була видана розписка про отримання коштів у розмірі 240 915 грн., що є невідємною частиною Договору про надання грошової позики №01/11. Згідно з Договором, відповідач мав здійснювати погашення позики регулярно, згідно графіку погашення позики, останньою датою повернення позики у повному обсязі було 01.09.2013 року. Відповідно до п.3.2 Договору, позика вважається повернутою в день передачі відповідачем коштів в розмірі суми позики, що буде підтверджено письмовою розпискою ОСОБА_5. По закінченню зазначеного строку відповідач борг в повному обсязі не повернув. 16.07.2014 року відповідач здійснив оплату частини суми боргу в обсязі 2 500 грн., що підтверджується розпискою №1. Більше жодних коштів на погашення боргу за Договором позики відповідачем не здійснювалось. 06.09.2014 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.09.2014 року серії І-ВК №311209, видане відділом реєстрації смерті у м. Києві. Після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_3, як син ОСОБА_5 успадкував за законом належне йому майно та майнові права, що підтверджується договором про Поділ спадкового майна від 04.08.2015 року, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.08.2015 року №822 та копією Витягу зі Спадкового реєстру №41129359 від 04.08.2015 року. Таким чином, право вимоги за Договором про надання грошової позики №01/11 від 01.11.2013 року перейшло йому, ОСОБА_6, позивачу у справі. 02.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 на адресу відповідача було надіслано заяву від 29.02.2016 року про вимогу повернення позики. Згідно з відміткою рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказаний лист було вручено відповідачу особисто. Відповіді на вказану заяву від відповідача не надійшло, як і не здійснено жодних дій спрямованих на виконання своїх зобовязань за Договором про надання грошової позики №01/11 01.11.2012 року, а тому позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики грошових коштів від 01.11.2012 року №01/11 у сумі 238 415 грн. та судові витрати у справі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3, (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) кошти за договором позики грошових коштів від 01.11.2012 року № 01/11 у сумі 238 415 грн. ( двісті тридцять вісім тисяч чотириста п'ятнадцять гривень 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3, (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) судові витрати у справі в розмірі 2384,16 грн. ( дві тисячі триста вісімдесят чотири гривні шістнадцять копійок)

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, апелянт подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а також судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не обґрунтована та не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас , договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків ( ст.11 ЦК України).

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник забов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей...

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику... у такій самій кількості..., що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що 01.11.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання грошової позики №01/11, згідно з яким ОСОБА_5 передав відповідачеві грошові кошти у сумі 240 915 грн. Факт передачі коштів підтверджується розпискою від 01.11.2012 року (а.с.13-14, 15).

Також встановлено, що 06.09.2014 року ОСОБА_5 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.09.2014 року серії І-ВК №311209, видане відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с.17). Після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_3, як син ОСОБА_8, успадкував за законом належне йому майно та майнові права, що підтверджується договором про Поділ спадкового майна від 04.08.2015 року (а.с.18-21), Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.08.2015 року №822 (а.с.22) та копією Витягу зі Спадкового реєстру №41129359 від 04.08.2015 року (а.с.23).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Також, відповідно до статті 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов'язаннях.

Згідно з п.4.6 Договору, у разі непередбачених подій у ОСОБА_5, зокрема смерті ОСОБА_5, право вимоги боргу переходить до сина ОСОБА_5 ОСОБА_3 (а.с.14).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, щодо того, що право вимоги боргу за Договором про надання грошової позики №01/11 від 01.11.2013 року належить ОСОБА_6, позивачу у справі.

Відповідач ОСОБА_2 у визначений договором строк кошти, зазначені в договорі, позивачу повернув частково, а саме 16.07.2014 року відповідач здійснив оплату частини суми боргу в обсязі 2 500 грн., що підтверджується розпискою №1 до Договору про надання грошової позики №01/11 (а.с. 16).

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження повернення коштів за Договором позики у спосіб передбачений даним договором. Таким чином, сума боргу ОСОБА_2 становить 238 415 грн.

Відповідно до ч. ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 6 ст. 70 ЦПК України, строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку.

Позивач звернувся до суду з позовом 28.07.2016 року, тобто, звернувся в межах трирічного строку встановленого законом.

Відповідно до п. 3.1, 3.2 Договору позики, позичальник зобов'язаний повністю повернути позикодавцеві позику, визначену в п. 1.1 цього договору, у строк та в порядку, що встановлені цим договором. Позичальник зобов'язаний повністю повернути позику та остаточний розрахунок за цим договором позики має бути здійснено не пізніше 01.09.2013 року (а.с.13).

02.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 на адресу відповідача було надіслано заяву ОСОБА_3 від 29.02.2016 року про вимогу повернення позики (а.с.25,26). Згідно з відміткою рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказаний лист приватного нотаріуса ОСОБА_7 було вручено особисто відповідачеві (а.с.27).

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем коштів та порушення зобов'язання, відповідачем не надано доказів, які б спростували надані позивачем докази.

Так, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта, що розписка, на яку посилається позивач за своєю правовою природою не є підтвердженням боргової розписки, а лише інструментом, за рахунок якого спадкодавець, батько позивача, працюючи директором ТОВ «Крайзель-Будівельні матеріали», отримував незаконну вигоду від відповідача в результаті господарської діяльності останнього. Так, укладались договори на перевезення вантажу та додаткові угоди. Після укладання додаткової угоди ОСОБА_4І «пропонував» укласти договір позики та розписку, відносно яких і подано позовну заяву.

Однак, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, що апелянтом належних та допустимих доказів в підтвердження вказаних обставин, а надані докази ( а.с. 106-123) підтверджують факт здійснення підприємницької діяльності ПП «Талісман» та ПП Фастгрузтранс», матеріали ( а.с.61-80) підтверджують факт укладення договорів та додаткових угод про надання послуг з перевезення вантажу укладених між ПП «Талісман» та ТОВ «Крайзель- Будівельні матеріали», крім того, апелянт не заявлялись зустрічні вимоги щодо оспорювання договору позики грошових коштів від 01.11.2012 року №01/11 відповідно до ст.235 ЦК України.

Отже, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

За таких обставин апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Нових доказів або обставин, які б могли призвести до скасування рішення суду, яке обґрунтоване, апелянт не навів, а колегія суддів їх не встановила.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: