Справа №295/4206/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Полонця С.М.,

секретаря с/з ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Звягель Ресурс», Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про встановлення факту неукладення договору і визнання договору поруки недійсним та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Звягель Ресурс», про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт неукладення договору поруки №POR242 від 03.11.2014 року, підписаний ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 та визнати вказаний договір недійсним, посилаючись на те, що зазначений договір поруки не містить ідентифікації угоди 1 та 2, їх реквізитів, терміну дії, сторін, обсягу зобовязань, тому вказаний договір поруки забезпечує не визначене чітко зобовязання, а тому суперечить вимогам закону.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зустрічним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за договором б/н від 19.06.2013 року в розмірі 436868,29 грн. заборгованість за кредитом, посилаючись на те, що позичальник ТОВ «Торговий Дім Звягель Ресурс» допустило заборгованість за договором банківського обслуговування і вказане зобовязання забезпечене порукою ОСОБА_2, а тому поручитель зобовязаний погасити заборгованість.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з підстав, які в ньому викладені і просила його задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні підтримав зустрічний позов та просив відмовити у задоволенні первісного позову.

В судове засідання представник відповідача ТОВ «Торговий Дім Звягель Ресурс» не зявився, надав заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_2 визнав в повному обсязі та просив розглядати справу без його участі.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 03 листопада 2014 року між ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» (кредитор) та ОСОБА_2 (поручитель) було укладено договір поруки №POR242, відповідно до п.1.1. якого предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «ТД Звягель Ресурс» (боржник) зобовязань за угодами-приєднання до розділу 3.2.1. «Кредитний ліміт» Умов та правил надання банківських послуг (Угода 1) по сплаті процентної ставки, комісійної винагороди, винагороди за використання ліміту та кредиту в розмірі 120000,00 грн. та до розділу 3.2.2. «Кредит за послугою «Гарантовані платежі» Умов та правил надання банківських послуг» (Угода 2) по сплаті процентної ставки, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків та кредиту в розмірі 120000,00 грн.

Відповідно до пункту 1.2. вказаного договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за «Угодою 1 та Угодою 2» в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.548 та ч.1 ст.553 ЦК України порука, як спосіб забезпечення виконання іншого (основного, в даному випадку кредитного) зобовязання має додатковий та похідний характер від забезпечуваного зобовязання, що зумовлює існування останнього та його визначеність на момент укладання договору поруки, адже відсутність основного зобовязання унеможливлює існування обєкту забезпечення, а його невизначеність унеможливить настання передбачених ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України правових наслідків в контексті обсягу солідарної відповідальності поручителя.

Забезпечуваними зобовязаннями виступають грошові вимоги відповідача до третьої особи в межах кредитних правовідносин між ними у розумінні ч.1 ст.1054 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Виходячи із визначення кредитного договору, наведеного у вказаних вище нормах, та з огляду на положення ст.ст. 1046, 1048 ЦК України, за кредитним договором позичальник зобовязується повернути позикодавцю суму позики (кредиту) та сплатити проценти, які за своїм характером є платою за користування кредитом, розмір і порядок одержання якої встановлюється договором.

В пункті 1.3. оскаржуваного договору поруки закріплена обізнаність позивача про умови договорів «Угода 1» і «Угода 2».

Разом з тим, в матеріалах справи наявна тільки заява ТОВ «Торговий Дім Звягель Ресурс» б/н від 19.06.2013 року, згідно із якою товариство приєдналось до «Умов та правил надання банківських послуг», Тарифів банку. При цьому місцезнаходження вказаного товариства у зазначеній заяві (м. Новоград Волинський) та в договорі поруки (м. Житомир) є різним. Заява також не містить конкретну адресу місцезнаходження товариства, його платіжних реквізитів та посаду особи, яка її підписала. Зміст даної заяви не містить чітко визначеного зобовязання сторін, його розмір, дату виникнення, строки виконання та інших обовязкових умов, визначених законом для кредитного договору. Також до вказаної заяви та до договору поруки не долучено вищезазначені Умови і правила банківського обслуговування і Тарифи банку, які були б їх невідємними частинами, тому поручитель ОСОБА_3 не був з ними ознайомлений взагалі при укладенні договору поруки.

В матеріалах справи відсутні кредитні договори, укладені у встановленому законом порядку між юридичними особами, а саме між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Торговий Дім Звягель Ресурс», на загальну суму 240000,00 грн. Банком в своїй позовній заяві зазначено, що заборгованість позичальника за кредитом становить 436868,29 грн., однак оскаржуваним договором поруки не охоплювався такий обсяг відповідальності поручителя.

Діюче законодавство імперативно встановлює обовязкову попередню визначеність основного зобовязання для можливості існування забезпечувального в контексті обсягів останнього, як істотної умови за змістом ч.2 ст.553 та ч.1 ст.554 ЦК України.

При цьому, визначеність розміру основного зобовязання, як обовязкова умова можливості існування забезпечувального випливає із змісту наведених норм, а припущення протилежного, тобто можливості встановлення поруки відносно заздалегідь невизначеного обсягу грошових зобовязань, спотворює законодавчо встановлену сутність правовідносин поруки. Більш того, можливість перебування обсягів солідарних зобовязань поручителя виключно у залежності від волевиявлення сторін в основному зобовязанні суперечить встановленим п.6 ч.1 ст.3 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки створює підстави для завдання шкоди майновим інтересам поручителя через неузгоджене збільшення із ним розміру його грошової відповідальності.

Надання згоди на майбутні зміни обсягів зобовязань не усуває невизначеності обсягів такої майбутньої відповідальності поручителя на момент укладення договору поруки, тому що поручатися можна лише за існуюче, а не майбутнє і заздалегідь не визначене за обсягами зобовязання.

Більш того, сукупний аналіз положень ч.ч.1-3 ст.202 та ч.1 ст.559 ЦК України дозволяє кваліфікувати згоду поручителя на зміну забезпечуваного зобовязання, наслідком якої є збільшення обсягу відповідальності поручителя, як односторонній правочин, спрямований на збереження наявних правовідносин поруки та зміну їх умов щодо обсягу відповідальності поручителя. Такий правочин не може здійснюватися одночасно із правочином, який запроваджує правовідносини поруки взагалі, тобто у самому договорі поруки, адже одночасне вчинення правостворюючого і правозмінюючого правочину унеможливлює зясування спрямованості волевиявлення сторін щодо бажаних правових наслідків їх дій.

Оспорюваний договір поруки з моменту його укладення не є належною підставою для набуття його сторонами згідно ст.ст.11, 509 ЦК України прав та обовязків, зокрема права відповідача змінювати основне зобовязання із збільшенням обсягу відповідальності позивача без погодження такої зміни із ним із збереженням поруки, яке не було визначене з самого початку.

Існування зазначених положень договору поруки є несумісним із передбаченою діючим законодавством імперативною визначеністю розміру основного зобовязання та обсягів відповідальності на момент укладення договору поруки.

Наміри змінити обсяг ще відсутніх до цього солідарних зобовязань поручителя є несумісним із первісним встановленням такого обсягу та нівелює спрямованість на настання належних правових наслідків за порукою, що суперечить ч.5 ст.203 ЦК України.

Отже, допущені при укладенні договору поруки вказані вище порушення чинного законодавства зумовлюють застосування приписів ст.217 ЦК України щодо недійсності договору поруки в цілому, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

За таких обставин, позовна вимога про встановлення факту неукладення договору поруки, не підлягає до задоволення.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.236 ЦК України договір є недійсним з моменту його вчинення, а можливість настання передбачених ним прав та обовязків на майбутнє припиняється, що є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позору банку про стягнення з поручителя заборгованості.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір поруки №POR242 від 03 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк».

В решті вимог відмовити.

Зустрічний позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Звягель Ресурс», про стягнення заборгованості, залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Звягель Ресурс» на користь ОСОБА_2 судовий збір по 320 грн. 00 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.М. Полонець