АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1160/17 Номер провадження 22-ц/786/2114/17Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Бондаревська С.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 рокум. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

при секретері - Радько Л.М.

за участі адвокатів: Репала Д.О., Мусіяки О.В.

позивача - ОСОБА_5

відповідача: ОСОБА_6,

представника третьої особи: ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2017 року

по справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав, стягнення пені за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про позбавлення його батьківських прав щодо їхньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що вона з 11 листопада 2009 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2016 року. Посилалась на те, що після реєстрації шлюбу їй стало відомо, що відповідач перебуває на обліку у психіатричному закладі, його поведінка по відношенню до неї та дитини була агресивною, що і стало причиною розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідач постійно погрожує їй розправою в присутності доньки. Спочатку відповідач відвідував дочку, брав її на прогулянки, в період яких розпивав спиртні напої, лаявся нецензурною лайкою. Дочка стала боятись відповідача, перебуває у постійній тривозі, що шкодить її психіці, здоров'ю та розвитку.

Також вказувала, що відповідно до рішення суду відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання доньки у розмірі 1000 грн. щомісячно, однак обов'язків по утриманню дитини не виконує, з 19 липня 2016 року по 10 лютого 2017 року аліменти на утримання дочки не сплачував, а тому повинен понести матеріальну відповідальність та сплатити пеню у зв"язку з затримкою виплати аліментів.

Просила позбавити ОСОБА_6 батьківських прав відносно дочки, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача на її користь пеню за затримку сплати аліментів за період з 19 липня 2016 року по 10 лютого 2017 року у розмірі 2 120 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 в частині позбавлення його батьківських прав - задоволено повністю, в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів - частково.

Позбавлено ОСОБА_6 батьківських прав відносно ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 1 276 грн. 44 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

На апеляційну скаргу своє заперечення надала ОСОБА_5 в якому, спростовуючи доводи апелянта, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, п. 9 статті 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень якого передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції вірно встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що з 11 листопада 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був юридично оформлений в Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського МУЮ, актовий запис №1648. Від шлюбу шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 /т. 1 а. с. 20/.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина після розірвання шлюбу проживає з позивачем. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_8 аліменти у розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 19 липня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць звернуто до негайного виконання /т. 1 а. с. 8/.

З наявної в матеріалах справи довідки Шевченківського ВДВС м. Полтави вбачається, що станом на 10 січня 2017 року заборгованість ОСОБА_6 по сплаті аліментів становить 5 710 грн. /т. 1 а. с. 22/.

Згідно довідки Шевченківського ВДВС м. Полтави від 29 березня 2017 року відпові-дачем у вересні 2016 року сплачено аліменти у розмірі 1 029 грн., у лютому 2017 року сплачено 6 000 грн. /т. 1 а. с. 68/.

Згідно ч. 1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов"язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив заборгованість по сплаті аліментів, а отже позовні вимоги щодо його відповідальності за прострочення сплати аліментів, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України підлягають до часткового задоволення, а саме в розмірі 1 276 грн. 44 коп., з уточненням розрахунку, наведеного в позовній заяві.

При цьому судом обгрунтовано взято до уваги, що відповідач не надав жодного доказу у підтвердження відсутності його вини у несвоєчасній сплаті аліментів, а отже позивач має право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів у передбаченому законом розмірі.

При вирішенні спору в частині позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, районним судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторін, донька проживає разом зі своєю матір"ю ОСОБА_5 Відвідування відповідачем дитини за місцем її проживання супровод-жувалось влаштованими ним конфліктами, в результаті яких він у присутності дитини погрожував фізичною розправою позивачці, що стало підставою для її чисельних звернень з цього приводу до правоохоронних органів.

З відповідачем неодноразово проводились профілактичні бесіди з приводу недопущення такої поведінки / т. 1 а. с. 103-118/ .

Конфлікти, які влаштовував відповідач у присутності доньки, негативно впливають на психологічний стан дитини.

Так, при психологічному обстеженні ОСОБА_8 було встановлено, що спілкування дитини з батьком негативно впливає на розвиток дитини та формування її як особистості, несе для малолітньої дитини негативні психологічні наслідки, дитина з байдужістю та зневагою відноситься до батька, особисто відмовляється від зустрічей з ним, зустрічі з батьком викликають у дитини тривалі емоційні переживання негативного спектру, при наявному відношенні дитини до батька зустрічі з останнім без участі матері дуже зашкодять її психічному стану та можуть призвести до психічних розладів, деформувати особистість, порушити процес психічного розвитку дитини, у зв"язку з чим психологом рекомендовано обмежити зустрічі дитини з батьком.

Також судом встановлено, що до часу звернення позивача до суду з даним позовом, ОСОБА_6 фактично не утримував дитину, ухилявся від її утримання, не цікавився дитиною, не брав участі у її вихованні, навчанні та розвитку, таким чином відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків.

Так, згідно характеристики учениці 1-Б класу ПЗШ №9 - ОСОБА_8, відповідач не цікавиться навчанням дитини, не відвідує школу, не переймається проблемами дитини /т. 1 а. с. 77/.

Разом з тим, згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ст. 164 СК України, батьки або один з них можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз'яснень, наведених в п. 16 Поставнови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Згідно з ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Таким чином, виходячи в першу чергу з пріоритету інтересів дитини, беручи до уваги доведеність фактів агресивної поведінки відповідача, яка негативно позначається на психологічному стані дитини, а також враховуючи його систематичне ухилення від виконання батьківських обов'язків стосовно дочки ОСОБА_8, суд першої інстанції, при вирішенні даного спору, дійшов правильного висновку про обгрунтованість зазначених позовних вимог ОСОБА_5 та наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав.

При цьому, з огляду на встановлені обставини, з урахуванням положень ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України, суд правомірно не погодитися з висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, зважаючи на те, що такий висновок не містить жодного обґрунтування щодо прийняття саме такого рішення та спрямований на захист інтересів відповідача, без урахування інтересів дитини, оскільки спілкування відповідача з дитиною суперечить інтересам дитини та може призвести до невідворотних тяжких наслідків для дитини, що підтверджується психологічним обстеженням дитини /т. 1 а. с. 134-136; 177-179/.

На спростування висновку психологічного обстеження ОСОБА_8 відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів.

Призначена ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2017 року за клопотанням відповідача та його представника судово-психологічна експертиза малолітньої ОСОБА_8 - не виконана у зв'язку з її неоплатою /т. 2 а. с. 59/.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення спору.

Рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням вимог закону, тому підстав для його скасування - не вбачається.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги беспосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: /підпис/ Бондаревська С.М.

Судді: /підписи/ Дряниця Ю.В.

Пилипчук Л.І.

З оригіналом згідно:

Суддя: Бондаревська С.М.