Справа № 309/3314/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 квітня 2017 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого Собослоя Г.Г.,

суддів Кожух О.А., Кондора Р.Ю.,

секретарі Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 28 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_3 в інтересах якого діє його мати ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_4, орган опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради про визнання недійсним договору дарування будинку,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що від шлюбу з ОСОБА_1 у них народилося двоє дітей, донька ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2. За період шлюбу ними збудовано житловий будинок, що розташований в м. Хуст по вул. Легоцького № 18. Після розірвання шлюбу, з метою уникнення судової тяганини щодо розподілу спільно нажитого майна, позивач домовився із колишньою дружиною, передати безоплатно за договором дарування, будинок у власність неповнолітніх дітей. На даний час позивач вважає, що помилився при укладенні договору дарування, оскільки такими діями позбавив себе в майбутньому права на житло, яке сам побудував та яке перебувало у їхній з колишньою дружиною спільній сумісній власності. Позивач проживає ІНФОРМАЦІЯ_3, по вул. Легоцького в м. Хуст з своєю жінкою та донькою від іншого шлюбу та має намір оформити юридично своє право щодо вказаного будинку.

Вважає, що вказана помилка при вчиненні правочину, зокрема щодо позбавлення себе права власності на майно, яке підлягає розподілу з колишньою дружиною, у встановленому законом порядку, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

В ході розгляду справи ОСОБА_3, в порядку ст. 31 ЦПК України, просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування будинку на користь ОСОБА_5 та ухвалою Хустського районного суду від 25.06.2014 року вказану частину позову залишено без розгляду.

Рішенням Хустського районного суду від 28.07.2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування будинку, зареєстрований в реєстрі за № 2921 від 30.04.2009 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу ОСОБА_4, в частині безоплатної передачі у власність 1/2 частини житлового будинку №18 вул. Легоцького в м. Хуст Закарпатської в користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду є необгрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила таке скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позивача.

Сторони в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, однак їх неявка, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування будинку від 30.04.2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу ОСОБА_4, подаровано (передано безоплатно у власність по 1/2 частини житлового будинку №18 по вул. Легоцького, в м. Хуст ОСОБА_7 і неповнолітньому ОСОБА_3

Позивач просив визнати недійсним договір дарування в частині передачі 1/2 частини житлового будинку за вказаною адресою, неповнолітньому ОСОБА_3, посилаючись на те, що він, на момент укладення договору дарування, не розумів правових наслідків такого правочину та вчинив такий правочин під впливом помилки, тим самим, позбавивши себе права власності на належне йому майно.

Суд першої інстанції, виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_1, як представник неповнолітнього ОСОБА_3, визнала позов та не заперечувала проти задоволення такого, подавши нотаріально посвідчену заяву і вказане не суперечить закону та інтересам інших осіб, задовольнив позов.

Однак, з таким висновком суду, колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції не враховано те, що всупереч вимог Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 177 СК України та ст. 174 ЦПК України порушено права та інтереси неповнолітнього сина сторін ОСОБА_3, 01.06 ІНФОРМАЦІЯ_4 та позбавлено належного йому майна, 1/2 частини подарованого батьками будинку.

Посилання ОСОБА_3 на те, що укладаючи спірний договір він помилився, колегією суддів оцінюється критично, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.

В п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України тощо).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (дарувальнику) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі - що передбачено у ст.718 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Спірний договір, укладений сторонами відповідно до вимого законодавства у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Таким чином, наявність підписаного сторонами договору дарування свідчить про те, що сторони бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Зазначена правова позиція щодо вирішенням позовів про визнання договору дарування недійсним висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.03.2016 року №6-93цс16 і, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою.

Виходячи з вказаних вимог закону, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування є необґрунтованими, оскільки на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, які вказують на помилку.

Посилання ОСОБА_3 на те, що на момент укладення оскаржуваного договору, він не розумів правових наслідків правочину та позбавив себе права власності на майно, не є помилкою в розумінні ст. 229 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції припустився неповноти у зясуванні обставин справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до її неправильного вирішення.

З врахуванням вищенаведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідності до п.п. 1,4, ч. 1 ст. 309 ЦПК України, яким у позові ОСОБА_3 слід відмовити із вищевказаних підстав.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст. 309 ч.1 п.п. 1 і 4, 313, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 28 липня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді :