Справа № 761/6346/17
Провадження № 2/761/3946/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, Управління Державної казначейської служби України у м.Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, Управління Державної казначейської служби України у м.Києві, Державної казначейської служби України, який неодноразово уточнював під час розгляду справи судом, та з урахуванням остаточних позовних вимог просив: стягнути з Державного бюджету України шляхом списання із Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь матеріальну шкоду в розмірі 110 614,62 грн.; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання із Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральної шкоди в розмірі 108 800,00 грн.; стягнути з відповідачів усі понесені ним судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Галицького районного суду м.Києва від 02.04.2012 року задоволено позов ОСОБА_1 до Кредитної Спілки «Либідь» про стягнення заборгованості у розмірі 23 953,53 грн., на підставі якого 17.04.2012 року було видано виконавчий лист №2-851/11 та направлено його на виконання до Відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві.

При цьому, позивач вказує, що через не проведення державними виконавцями виконавчих дій з примусового виконання вказаного рішення суду, він був змушений звернутися до суду з відповідною скаргою, яка ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 25.12.2013 року була задоволена частково, а саме: визнано неправомірними дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Чаргадзе Н.О. при винесенні постанови від 07.08.2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження №33689172; визнано неправомірною постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Чаргадзе Н.О. від 07.08.2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження №33689172; визнано неправомірними дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Красуцької Г.Ю. при винесенні постанови від 11.03.2013 року про закінчення виконавчого провадження №34959128; визнано неправомірною постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Красуцької Г.Ю. від 11.03.2013 року про закінчення виконавчого провадження №34959128; визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві при контролі за здійсненням виконавчих проваджень №33689172 та №34959128.

Разом з тим, незважаючи на те, що вищенаведена ухвала Галицького районного суду м.Львова від 11.03.2013 року набрала законної сили ще 23.04.2014 року, станом на теперішній час рішення Галицького районного суду м.Львова від 02.04.2012 року так і не виконано.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що обмеження права у володінні коштів, стягнутих за рішення суду, призвело до спричинення позивачу збитків та упущеної вигоди, останній вважає, що діями ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві йому було завдано матеріальну шкоду у загальному розмірі 110 614,62 грн.

Крім того, позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій посадових осіб ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних і фізичних стражданнях та переживаннях, викликаних втратою останньої можливості у правовий спосіб повернути свої кошти та позбавлення його права на захист своїх інтересів з боку держави, яка має бути гарантом його прав як громадянина.

Також, у позивача через неможливість повернути свої кошти почалися погіршення стосунків з оточуючими людьми а також проблеми зі здоров'ям, адже він, як інвалід другої групи, позбавлений можливості отримати оперативне лікування, яке необхідно було провести згідно протоколу ЛКК №184 від 13.02.2012 року.

У зв'язку з зазначеним, позивач, виходячи з тривалості та глибини своїх душевних страждань, оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 108 800,00 грн.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява позивача, в якій він просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а справу розглядати у його відсутність. Крім того, у вказаній заяві позивач зазначив, що не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач - Відділ Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомив.

Відповідач - Управління Державної казначейської служби України у м.Києві свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, представник відповідача Мельниченко К.Г. надав до суду заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а розгляд справи проводити без участі представника Управління Державної казначейської служби України у м.Києві. Також, в матеріалах справи наявні заперечення відповідача щодо позову, згідно змісту яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав безпідставності та необґрунтованості останніх.

Відповідач - Державна казначейська служба України свого представника у судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, 27.09.2017 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача, згідно змісту яких він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а справу розглядати за відсутністю його представника.

Враховуючи наявність в матеріалах справи заяви позивача про розгляд справи у його відсутність, а також письмових заперечень відповідачів Управління Державної казначейської служби України у м.Києві та Державної казначейської служби Украни, суд вважає за можливе провести розгляд справи в загальному порядку у відсутність сторін про справі.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому, згідно вимог ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 17.04.2012 року Галицьким районним судом м.Львова було видано виконавчий лист №2-851/11 про стягнення з Кредитної спілки «Либідь» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 23 953,53 грн.

Разом тим, 07.08.2012 року головним державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві Чаргадзе Н.О. було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з виконання вищенаведеного виконавчого листа №2-851/11 на підставі п.8 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв'язку з відсутністю інформації про код боржника-юридичної особи.

11.10.2012 року ОСОБА_1 повторно надіслав на адресу ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві виконавчий лист №2-851/11, з виконання якого постановою державного виконавця ВДВС Голосїівського РУЮ у м.Києві Красуцькою Г.Ю. від 30.10.2012 року відкрито виконавче провадження №34959128.

Проте, постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві Красуцькою Г.Ю. від 11.03.2013 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-851/11 на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

В свою чергу, відповідно до ухвали Галицького районного суду м.Львова від 25.12.2013 року судом було визнано неправомірними дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Чаргадзе Н.О. при винесенні постанови від 07.08.2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження №33689172; визнано неправомірною постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Чаргадзе Н.О. від 07.08.2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження №33689172; визнано неправомірними дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Красуцької Г.Ю. при винесенні постанови від 11.03.2013 року про закінчення виконавчого провадження №34959128; визнано неправомірною постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Красуцької Г.Ю. від 11.03.2013 року про закінчення виконавчого провадження №34959128; визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві при контролі за здійсненням виконавчих проваджень №33689172 та №34959128.

При цьому, у вказаній ухвалі судом встановлено систематичне невиконання державними виконавцями ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві вимог Закону України «Про виконавче провадження» при примусовому виконанні виконавчого листа №2-851/11.

Таким чином, у відповідності до ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, звертаючись з даним позовом до суду та заявляючи, серед іншого, вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 110 614,62 грн., позивач, як на підставу для їх задоволення, вказує, що незважаючи на те, що вищенаведена ухвала Галицького районного суду м.Львова від 11.03.2013 року набрала законної сили ще 23.04.2014 року, станом на теперішній час рішення Галицького районного суду м.Львова від 02.04.2012 року так і не виконано.

Тобто, на думку позивача, саме дії ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві щодо невиконання рішення суду, та, як наслідок, обмеження права у володінні коштів, стягнутих за рішенням суду, призвели до спричинення йому збитків та упущеної вигоди.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК Україні) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Крім цього, згідно положень ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У відповідності зі ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24.03.1998 року державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Також, у ст. 3 даного Закону визначені всі органи, які входять до державної виконавчої служби.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24.03.1998 року шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

При цьому, за змістом п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Таким чином, виходячи з аналізу вище зазначених правових норм слід дійти висновку, що юридичною підставою відповідальності органу державної виконавчої служби є заподіяння шкоди юридичним чи фізичним особам у результаті прийняття незаконних рішень, вчинення неправомірних дій або бездіяльності при здійсненні ними виконань рішень судів, тощо.

Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

При цьому, під шкодою слід розуміти, зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Тобто, зменшення або втрата майна потерпілого тягне за собою виникнення майнової шкоди і відповідно майнова шкода, це зменшення або втрата (загибель) майнового блага, а тому відшкодування такої шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. Шкода може відшкодовуватися у вигляді відшкодування збитків та відшкодування в натурі.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, під збитками розуміються витрати, пов'язані з виправленням пошкодженого майна, а в разі неможливості виправлення (втрати) - його дійсна вартість. Фактично збитки є грошовим виразом майнової шкоди.

Отже, враховуючи зазначенні правові норми, неотриманні позивачем кошти, у зв'язку з неналежним проведенням виконавчих дій, не можуть вважатися збитками в розумінні ст. 22 ЦК України і не є майновою шкодою в розумінні закону.

Крім того, слід зазначити, що як вбачається зі змісту самої позовної заяви та доповнень Головного управління Державної Казначейської служби України у м.Києві до заперечень проти цивільного позову, виконавче провадження щодо виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 02.04.2012 року на даний час відкрито в органах виконавчої служби і його виконання триває.

Суд вважає, що наявність відкритого виконавчого провадження та сам факт тривалого невиконання рішення суду, в цьому виконавчому провадженні, щодо стягнення з КС «Либідь» заборгованості не може бути підставою для стягнення на користь позивача матеріальної шкоди, в розмірі суми стягнутої за вказаним судовим рішенням.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання із Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 110 614,62 грн. є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди слід зазначити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вже зазначалося вище, згідно положень ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Тобто, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкода, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Однак, обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, зокрема щодо заподіяння посадовими особами ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві моральної шкоди, протиправності дій останніх та наявності причинного зв'язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправними діяннями ВДВС, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах.

При цьому, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 56-61, 64, 84, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, Управління Державної казначейської служби України у м.Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: