Справа №585/892/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Євлах О. О.
Номер провадження 22-ц/788/1390/17 Суддя-доповідач - Ткачук С. С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13 липня 2017 року

у цивільній справі за позовом представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про поновлення на роботі та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просив: поновити довірителя на роботі в ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (скорочена назва ПрАТ«ЦГЗК») на посаді енергетика дільниці №4 екскаваторного Петровського кар'єру гірничого управління; зобов'язати ПрАТ«ЦГЗК» виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 460,03 грн.; стягнути з ПрАТ«ЦГЗК» на користь ОСОБА_3 5 000 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що в період з 18.04.2002 року по 02.06.2006 року ОСОБА_3 працював на різних посадах у ВАТ «ЦГОК». На момент звільнення довіритель працював на посаді енергетика дільниці № 4 екскаваторного Петровського кар'єру гірничого управління. Відповідно до запису в трудовій книжці ОСОБА_3, він був звільнений із займаної посади 02.06.2006 року за пунктом 7 ст.36 КЗпП України (звільнено з роботи у зв'язку з набранням законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі). Вважає звільнення довірителя безпідставним та необґрунтованим, а вказані у ньому дату та причини звільнення - такими, що не відповідають дійсності, оскільки 29.01.2007 року Апеляційний суд Кіровоградської області ухвалив вирок у справі № 1-11/2007 р., яким визнав його винним у скоєнні злочину, передбаченому ч.1 ст.115 КК України до 15 років позбавлення волі, за п.п. 9,13 ч.2 ст.115 КК України - до довічного позбавлення волі. На підставі ст.70 КК України остаточно призначив покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України даний вирок залишений без змін. Таким чином, довірителя було звільнено з формулюванням «у зв'язку з набранням законної сили вироком суду» більше, ніж за сім місяців до ухвалення вироку у справі, а отже підстав для його звільнення у відповідача не було. Крім того, вважає, що всупереч ч.3 ст.40 КЗпП України ОСОБА_3 було звільнено під час перебування у відпустці. Тому, ще й за цих підстав його звільнення є незаконним. А отже, враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення ОСОБА_3 не було нараховано середньомісячну заробітну плату, відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, який становить 22 460,03 грн. Крім того, вказані незаконні дії відповідача призвели до його моральних страждань і з часу, коли довіритель довідався про його незаконне звільнення, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у пригніченому стані. Всі зазначені моральні страждання, спричинені йому незаконними діями відповідача, які негативно відображаються на стані його здоров'я, він оцінює у 5 000,00 грн.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13.07.2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, по суті позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд виходив з положень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», однак при цьому, ним не було враховано, що ст.8 ЦПК України, яка визначає законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи, не передбачено можливість застосування при вирішенні судом спорів у якості джерела права Постанови Пленуму ВСУ. Також судом не було враховано, що відповідно до особових рахунків із заробітної плати, ОСОБА_3 за червень 2006 року нараховано до виплати 892,07 грн., за липень 2006 року - 504,48 грн., тобто йому була нарахована заробітна плата за ті місяці, коли він вже був звільнений, а отже у зазначений період числився на підприємстві і не міг бути звільнений. Крім того, за червень 2006 року ОСОБА_3 нарахована заробітна плата в значно більшому розмірі, ніж лише за два перші дні місяці, які за твердженням відповідача, позивач відпрацював у червні 2006 року. Також, як вбачається з особового рахунку ОСОБА_3, за лютий 2008 року, останньому надано компенсацію за 43 дні невикористаної відпустки, тобто відпустки за 2 роки офіційної роботи. Крім того, судом також не було враховано, що в табелях обліку робочого часу позивачу за період з 03.06.2006 року по день видачі наказу про звільнення 11.02.2008 року проставлялася «Н», а отже він офіційно числився на роботі. Крім того, при ухваленні рішення,суд належним чином не перевірив доводи позивача щодо його перебування у відпустці на момент звільнення, що має суттєве значення для вирішення справи,оскільки відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Таким чином, суд мав усі підстави задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги і просив задовольнити, оскільки в день звільнення позивач не працював через надання йому відпустки.

Представник підприємства заперечив на апеляційну скаргу і пояснила, що в останній день роботи позивач не працював, про що у табелі обліку робочого часу йому проставлено неявка до роботи і відпустка позивачу не надавалась.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення у справі - залишенню без змін з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що наказ про звільнення ОСОБА_3 від 11.02.2008 року відповідає вимогам КЗпП України і з боку відповідача відсутні порушення вимог трудового законодавства - наказ про звільнення ОСОБА_3 виданий після набрання вироком законної сили, дата звільнення - 02.06.2006 року, що є його останнім днем роботи, оскільки з 25.05.2006 року по 01.06.2006 року був на лікарняному, 02.06.06р. до роботи не приступив, а 03.06.2006 року він знаходився під вартою та засуджений вироком до довічного позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається з цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно наказу № 86-к 998 від 23.07.1992 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу у Криворізький Центральний гірничо - збагачувальний комбінат на посаду електрослюсара чергового по ремонту гірничого устаткування третього розряду в кар'єрі 3 Петровського рудоуправління. Декілька раз звільнявся та знову приймався на роботу на різні посади. Останнього разу, згідно наказу № 60 к 380 від 17.04.2002 року був прийнятий на роботу до ВАТ «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» на посаду електрослюсара з ремонту устаткування 4 розряду на екскаваторну дільницю №1 кар'єрів № 3-4, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.4,5).

Вироком Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.01.2007 року ОСОБА_3 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.115, п.п.9,13 ч.2 ст. 115, 70 КК України до довічного позбавлення волі. Строк відбування покарання ОСОБА_3 зараховано з 03.06.2006 року (а.с.7-8).

Згідно довідки, виданої інженером по кадрах Петровського кар'єру, енергетик дільниці в кар'єрі виробничої екскаваторної дільниці № 4 Петровського кар'єра ОСОБА_3 (табельний № 9017) знаходився на робочому місці по 24.05.2006 року, а з 25.05.2006 року по 01.06.2006 року - перебував на лікарняному (а.с.35).

За даними табелю обліку використання робочого часу за червень місяць 2006 року позивачу проставлено в робочі дні крім вихідних (субота, неділя) неявка до роботи. 02.06.2006р. робочий день - п'ятниця.

Згідно довідки про прибутки №1663, виданої ПрАТ «Центральний гірничо- збагачувальний комбінат» 26.15.2016 року, ОСОБА_3 дійсно з 18.04.2002 року по 02.06.2006 року працював у ПрАТ «ЦГЗК» (РУ Петрово) на посаді енергетика та за період з 01.01.2005 року по 31.05.2006 року його заробітна плата склала 30 849,31 грн. (а.с.6).

Відповідно до особового рахунку Петровське РУ табельний № 9017 позивачу у травні місяці 2006р. було нараховано: основна заробітна плата в розмірі 1405,52грн.за 15 робочих днів; індексація - 37,20грн.; мед.страх. - 20,00грн.; всього 1442,77грн., до виплати 892,07грн. За червень місяць цього року значиться доплата основної заробітної плати - 408,00грн., а до виплати з урахуванням утримання нарахованих сум за травень місяць 892,00грн., сума не призначена. В липні місяці цього року позивачу було нараховано суми оплати 6 робочих днів його перебування на лікарняному у травні-червні 2006р. на загальну суму 504,48грн., і після утримання визначено до виплати 331,26грн. В лютому місяці 2008 року позивачу було нараховано до виплати - 2691,37грн., компенсації за 43 дні невикористаної відпустки, з яких на його банківський рахунок після утримання перераховано - 1620,15грн.(а.с.36).

Згідно наказу ВАТ «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» № 51-к від 11.02.2008 року ОСОБА_3, енергетика екскаваторної дільниці № 4 Петрівського кар'єру гірничого управління, табельний № 9017, звільнено з роботи 02.06.2006 року на підставі п.7 ст.36 КЗпП України у зв'язку з вступом в законну силу вироку Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.01.2007р., яким він засуджений до позбавлення волі, строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з 03 червня 2006 року. (а.с.37).

Як повідомила за підписом генерального директора ПРАТ «ЦГЗК» відпустка позивачу у червні місяці 2006 року не надавалася.

Отже, останній день роботи позивача був 02 червня 2006 року, в який він був відсутній на роботі через неявку.

Відповідно до ч.1ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 20 ЦПК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Ствердження позивача про його звільнення з роботи під час перебування у відпустці не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У пунктах 11,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими, розглядаючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.7 ст.36 КЗпП, суди мають виходити з того, що з цих підстав трудовий договір припиняється при набранні законної сили вироком, яким працівника засуджено (крім випадків умовного засудження і відстрочки виконання вироку) до позбавлення волі, виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання,яке виключає можливість продовження даної роботи, та що днем звільнення вважається останній день фактичного виконання ним трудових обов'язків. Працівник не може бути звільнений з цих підстав, якщо він визнаний таким, що відбув покарання у зв'язку зі знаходженням під вартою до набрання вироком законної сили.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що за вказаних обставин позивач був звільнений із займаної посади з дотриманням вимог п.7 ст. 36 та ст. 40 КЗпП України, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, бо наказ про звільнення позивача з роботи прийнято у лютому 2008 року, після набрання вироком законної сили, а обставини нарахування до виплати йому заробітної плати у травні-липні 2006р. та лютому 2008р. свідчать про проведення з останнім розрахунку за відпрацьований час та проведення з ним остаточного розрахунку у зв'язку із звільненням.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, після повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору і доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування, тому колегія суддів залишає рішення суду без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 704,00 грн., відстрочений до ухвалення судового рішення.

Керуючись ст.ст. 307 ,309, 313 - 314, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 704,00 грн., відстрочений до ухвалення судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: