У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 02 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Луганської області від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Сєвєродонецького міського суду Луганської області про відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що в результаті постановлення слідчим суддею Сєвєродонецького міського суду Луганської області незаконної ухвали від

11 січня 2013 року про проведення обшуку за місцем мешкання позивача, якою на його думку порушено його право на недоторканність житла, йому завдана матеріальна та моральна шкода.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просив стягнути на його користь з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 41 402 грн та моральну шкоду в розмірі 360 000 грн.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 02 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 27 березня 2017 року, провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

До касаційної скарги ОСОБА_2 додав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, обґрунтовуючи пропуск процесуального строку тим, що ухвалу апеляційного суду Луганської області від 27 березня 2017 року отримав

03 квітня 2017 року, що підтверджується копією супровідного листа апеляційного суду Луганської області від 28 березня 2017 року та ксерокопією конверта.

Відповідно до ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ. Одночасно з клопотанням про поновлення чи продовження строку належить вчинити ту дію або подати той документ чи доказ, стосовно якого заявлено клопотання.

Клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку підлягає задоволенню, оскільки строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовна заява про відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди не підлягає розгляду у порядку цивільного чи іншого судочинства.

З висновками суддів не можна не погодитися з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Згідно ч. 2 ст. 124 Конституції Україниюрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 125 Конституції України(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс-16.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь - який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Враховуючи зазначене, правильним є висновок суддів І та апеляційної інстанцій про те, що справа за позовом ОСОБА_2 до Сєвєродонецького міського суду Луганської області про відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди, завданої постановленням слідчим суддею Сєвєродонецького міського суду Луганської області незаконним, на його думку, ухвали від 11 січня 2013 року, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження ухвали Лисичанського міського суду Луганської області від 02 березня 2017 року, ухвали апеляційного суду Луганської області від 27 березня 2017 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 02 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Луганської області від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Сєвєродонецького міського суду Луганської області про відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович