АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шевченко Т.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарях: Волошину В.Р, Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір'ю та стягнення аліментів на утримання дітей,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, на обґрунтування якого зазначала, що з 22.06.2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Сім'я проживала за адресою: АДРЕСА_1, у трикімнатній квартирі за місцем постійного проживання відповідача та його матері. Протягом останніх двох років сімейне життя між сторонами у справі поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.

Наприкінці квітня 2016 року сталася чергова сварка, свідками якої були діти. Не маючи сил терпіти приниження та піклуючись за морально-психологічне здоров'я дітей, вона переїхала до орендованого помешкання.

З урахуванням того, що вона як мати малолітніх дітей та єдиний член родини, що працює та отримує дохід для утримання сім'ї, усвідомлюючи особисту відповідальність за виховання та піклування про дітей, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров'я, духовного та розумового розвитку, просила суд визначити місце проживання малолітній дітей разом з нею та допустити негайне виконання рішення суду у частині визначення місця проживання дітей.

Крім того, відповідач останній рік не надавав зароблені кошти на потреби сім'ї, в тому числі дітей, що дає їй підстави вважати, що відповідач і в подальшому в добровільному порядку буде ухилятись від матеріального утримання дітей, а тому просить стягнути з ОСОБА_3 аліменти на її користь на утримання дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) або за умови якщо відповідач не працює і не має інших доходів, виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини починаючи з 05.05.2016 року до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.09.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 -відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, щоу судовому засіданні було встановлено, що відповідач надав суду та Службі в справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації завідомо підроблені документи про своє працевлаштування. За даним фактом Голосіївським районним управлінням поліції зареєстровано кримінальне провадження відносно ОСОБА_7, але останній від органів слідства переховується і на виклики слідства не з'являється, що також свідчить про його протиправну поведінку та негативний приклад для дітей.

Судом не з'ясовувалась особиста прихильність дітей до одного з батьків. Суд прийняв рішення виключно на підставі суб'єктивного бачення, знехтувавши при цьому як доводами сторони позивача, так і висновками дитячого психолога-експерта, яка працювала з дітьми.

Висновок суду про те, що між сторонами погоджено з 2015 року проживання дітей з батьком жодним чином не підтверджено.

Посилалася на те, що судом невірно інтерпретовано пояснення сторін. В судовому засіданні йшла мова про те, що подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживало в квартирі, яка належить матері відповідача. Судом не взято до уваги період часу, коли діти разом з матір'ю проживали з бабусею по материнськійлінії в Житомирській області.

Зазначала, що судом не взято до уваги висновки психологів щодо втручання в психіку дітей. Це втручання є очевидним і виражається, зокрема, у безпідставному страху дітей перед матір'ю, їхньому прагненню втекти від неї. Судом також не взято до уваги, що відповідач наносив їй тілесні ушкодження, ображав і принижував її в присутності дітей.

Вказувала, що відповідач зареєстрований як приватний підприємець, але судом не враховано, що згідно інформації фіскальних органів, він звітність не подавав і податки не сплачував, а у копії звітності, наданій суду зазначено, що він прибутків не отримує, тобто не має засобів для існування.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без зміни.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із недоведеності та не обґрунтованості заявлених позовних вимог, надавши перевагу таким обставинам, як близькі та теплі відносини дітей із батьком та його активну участь у їх житті.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.06.2010 року (а.с. 6).

24.02.2017 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають дітей: сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8-9).

Малолітні діти станом на день звернення до суду із цим позовом проживали та проживають із батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно Висновку Органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.09.2016 року малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом з батьком ОСОБА_3 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1. Мати дитини - ОСОБА_2 проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2. Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_9, 2008 року народження, та ОСОБА_6, 2010 року народження, разом з матір'ю ОСОБА_2 (а.с. 56).

Як зазначено у висновку Органу опіки та піклування ОСОБА_5 працює в ТОВ «Дуац» на посаді провідного менеджера відділу закупівель та співпрацює з ТОВ «Клуб кращих подорожей» на посаді менеджера по туризму, позитивно характеризується за місцем роботи, має стабільний дохід.

ОСОБА_2 працює на посаді провідного інженера - проектувальника з ОВіК в ТОВ «Мегалайн Глобал Юкрейн», позитивно характеризується за місцем роботи та має стабільний дохід.

Відповідно до акту обстеження умов проживання працівниками Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що для виховання та розвитку дітей створені задовільні умови для проживання (а.с.171). Квартира 3-х кімнатна, загальною площею 68,15 кв.м. В квартирі прибрано, кімнати обладнані всім необхідним. Встановлено, що за місцем проживання батька дітям облаштовані окремі спальні місця, відокремлено місце для збереження речей повсякденного вжитку.

Взаємини між батьком та дітьми доброзичливі, ґрунтуються на взаємоповазі, зауважень щодо виховання дітей не має. Розвиток та харчування дітей повноцінний. ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа - підприємець.

При спілкування з малолітніми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановлено, що вони люблять батька та хочуть проживати з ним.

За висновком психологічного обстеження, який зроблений спеціалістами Київського міського центру дитини, малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають емоційну прихильність до батька, виявляють до нього позитивне ставлення. Поруч з ним діти впевнені в майбутньому та спокійні, простежується бажання дітей бути поруч з батьком.

Відповідно до інформації КПП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва найчастіше дітей до лікаря - педіатра приводили на огляд бабусі: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Діти доглянуті, претензій до батьків щодо виховання та турботи про здоров'я немає (а.с. 48).

Згідно характеристики на учня ОСОБА_5, 2008 рокународження, школи І-ІІІ ступенів № 36 імені С.П.Корольова м. Києва, вихованням дитини переважно займається батько і бабуся (по батьковій лінії). ОСОБА_3 займає активну позицію в житті класу, є членом батьківського комітету, присутній на всіх батьківських зборах. Зі школи ОСОБА_5 забирає тато, а якщо він затримується, то - бабуся (а.с. 41).

Відповідно до листа дошкільного навчального закладу № 198, який відвідувала малолітня ОСОБА_6, 2010 року народження, у вихованні дитини приймали активну участь батько ОСОБА_3 та бабуся ОСОБА_11 Маму ОСОБА_2 бачили тільки на дитячих ранках (а.с. 40).

Положеннями статті 41 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Із системного тлумачення частини 1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, частин 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Судова колегія погоджується, з аргументованим висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки визначення місця проживання дітей з мамою прямо суперечить їх інтересам.

Відповідно до положень ст.12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25.01.1996 року) зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які и стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення щодо забезпечення прав дитини на власну думку.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року «Савіни проти України». У пункті 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей (включаючи дитину, якій у грудні 2004 року, коли тривав розгляд справи в суді першої інстанції, було 13 років).

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 28.11.2016 року у справі №6-51цс16.

Так, в судовому засіданні апеляційного суду малолітні ОСОБА_9, 2008 року народження, та ОСОБА_6, 2010 року народження, в присутності представників сторін, психолога школи I-III ступенів № 36 імені С.П. Корольова міста Києва ОСОБА_14 та психолога ОСОБА_15 висловили свою думку з приводу з ким із батьків вони бажають проживати.

Малолітня ОСОБА_6 висловила своє бажання проживати з батьком - ОСОБА_3

Малолітній ОСОБА_9 висловив бажання проживати з батьком оскільки він любить батька та вказав, що мати ОСОБА_2 його била.

Заслухавши думку дітей, апеляційна інстанція вважає, що зазначені вище думки дітей про бажання проживати разом з батьком не носять ознак нав'язування чужої думки.

Як пояснила в судовому засіданні психолог ОСОБА_15, яка раніше не спілкувалася з дітьми, при передачі дітей від батька до матері буде мати місце певний адаптаційний період.

Як пояснила суду апеляційної інстанції психолог школи I-III ступенів № 36 імені С.П. Корольова міста Києва ОСОБА_16, яка знає дітей та спілкувалася з ними в школі протягом часу їх навчання, відібрання зараз дітей від батька може завдати шкоди їх психоемоційному стану.

В судовому засіданні в якості свідка була допитана вчитель початкових класів школи I-III ступенів № 36 імені С.П. Корольова м. Києва ОСОБА_14, яка показала суду, що ОСОБА_5, навчається у її класі. Зазначила, що раніше, коли приходила його мати до школи, то він тікав, після проведеної нею бесіди з ОСОБА_5 останній погодився розмовляти з мамою.

Як вбачається з наданої в судовому засіданні характеристики зі школи I-III ступенів № 36 імені С.П. Корольова м.Києва ОСОБА_5, останній виховується татом і бабусею. Вони приділяють значну увагу вихованню дитини та створення належних житлово-побутових умов. ОСОБА_5 завжди охайно виглядає і забезпечений всім необхідним для навчання. Батько постійно підтримує зв'язок зі школою та класним керівником, систематично відвідує батьківські збори. Мати також навідується до школи, цікавиться навчанням і поведінкою сина. Була на батьківських зборах.

З характеристики ОСОБА_6, учениці 1-Б класу школи I-III ступенів № 36 імені С.П. Корольова м.Києва,яка була надана в судовому засіданні, вбачається, що за час навчання в школі ОСОБА_6 зарекомендувала себе як здібна, енергійна, активна, рухлива, добра учениця. Загальне ставлення дівчинки до школи та навчання позитивне, бере активну участь у житті класу. Відвідує секції з регбі та спортивного орієнтування. Дівчинка дружелюбна, товаришує з однолітками. Вихованням ОСОБА_6 займається тато. За час навчання дівчинка мама цікавилася справами своєї доньки, участь у батьківських зборах не приймала.

Положеннями частини 6 ст.19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно не погодився з висновком Органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.09.2016 року, оскільки він не місить будь - яких обґрунтувань доцільності визначення місця проживання дітей разом з матір'ю, у висновку не наведено переконливих, безспірних та належних доводів на його підтвердження, а також він складений без урахування думки дітей.

Про необґрунтованість вказаного висновку також було зазначено у відповідях на звернення ОСОБА_3 до Виконавчого органу Київської міської ради від 11.11.2016 року (а.с.72,72) та до Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 23.01.2017 року (а.с. 100, 101).

При цьому, при розгляді справи жодних фактів, що залишення дітей з батьком буде суперечити їх інтересам не встановлено.

Наданий позивачем на її замовлення Висновок за результатами психологічного дослідження від 14.12.2016 року не може бути врахований судом, оскільки він здійснений по відеоматеріалах (а.с.57-71).

Судом також було встановлено, що позивач в 2015 році виїхала за межі України та тривалий час перебувала за кордоном та що діти, за домовленістю між батьками, залишилися проживати разом з ОСОБА_3, який займався їх вихованням, влаштовував дітей до шкільного та дошкільного навчальних закладів, опікувався ними. В подальшому діти після того, коли подружжя вирішило проживати окремо та діти залишилися жити з матір'ю, через невеликий проміжок часу висловили своє бажання повернутися жити до батька.

З часу фактичного припинення шлюбних відносин малолітні діти сторін постійно проживають з батьком, який дбає про них і забезпечує їх належний розвиток.

Про відповідальне ставлення ОСОБА_3 до своїх дітей свідчать його звернення до Служби у справах дітей Голосіївської в місті Києві РДА та укладення договору про надання соціальної послуги посередництва (медіації) щодо врегулювання конфлікту, пов'язаного з дітьми (а.с.102-106, 136-138).

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції позивач зазначала, що коли вона приходила до школи для спілкування з дітьми, останні від неї втікали.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992 року, Серія A, N 250, ст.35-36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995-004 ) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996 року, п. 78).

Місце проживання дітей не може бути визначено з матір'ю, оскільки суд має виходити саме з інтересів дітей, їх побажань та об'єктивної оцінки відносин між колишнім подружжям.

Колегія суддів вважає наявність у даній справі виняткових обставин щодо необхідності розлучення дітей з матір'ю, оскільки поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання».

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що діти тривалий час проживають спільно з батьком, те, що вони вже мають сталі зв'язки в шкільному закладі, мають своє оточення і змінювати їх місце проживання, в ситуації, яка склалася з урахуванням ставлення дітей до матері та прихильності дітей до батька, на теперішній час не можна.

Мати дитини у разі визначення місця проживання дітей з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з ними, турботу та участі у їх вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір'ю.

Разом з цим, відповідач надав суду відповідні докази того, що з урахуванням його ставлення до дітей та турботи за ними, прихильності дітей до батька, саме він має перевагу перед матір'ю дітей при вирішенні питання щодо визначенні місця їх проживання.

В той час як позивач доказів своїх переваг перед батьком дитини при визначенні місця проживання дітей суду не надала, оскільки її більший дохід сам по собі не може бути вирішальною умовою для передачі їй дітей.

Крім того, позивач не має в місті Києві постійного місця проживання.

Обставин, за яких малолітні діти сторін не могли б продовжувати проживати з батьком судом не встановлено.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що суд, в порушення вимог закону, не встановивши виняткових обставин, розлучив малолітніх дітей з матір'ю, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції врахувавши рівні права обох батьків, фактичні обставини справи та, в першу чергу інтереси дітей, відмовив у визначенні місця проживання дітей з матір'ю, що не може розцінюватися як їх розлучення з останньою, яка має такі ж права що й батько, а відтак, маючи бажання, може займатися вихованням та розвитком дітей на рівні з відповідачем.

Доводи апелянта про те, що відповідач зареєстрований як приватний підприємець, але згідно інформації фіскальних органів, він звітність не подавав і податки не сплачував, а у копії звітності, наданій суду зазначено, що він прибутків не отримує, тобто не має засобів для існування, є безпідставними, з огляду на таке.

Згідно довідки Головного управління ДФС у м. Києві державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві період подачі податкових декларацій платника єдиного податку за 1 квартал 2017 року починається з 01.04.2017 року по 10.05.2017 року. Станом на 25.04.2016 року ФОП ОСОБА_3 податкова декларація за 1 квартал не надходила (а.с.147).

Разом з тим, з наданих документів вбачається, що ОСОБА_3 09.12.2016 року став на облік в ДПІ, тому ця обставина не може свідчити про те, що відповідач не отримує доходи.

Вимога позивача про стягнення аліментів є похідними, від попередньої вимоги, а тому є такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивач має більш стабільний заробіток, а також не враховано період часу, коли діти разом з матір'ю проживали у бабусі по материнській лінії в Житомирській області, колегія суддів відхиляє, оскільки вони висновків суду не спростовують.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді