Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/5608/17 Головуючий у 1 інстанції: Полянчук Б.І.
Провадження № 22-ц/778/4388/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

ОСОБА_2

секретар: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Бердянської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Транском», про витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Бердянської міської ради, третя особа - ТОВ «Транском», про витребування майна.

Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 жовтня 2017 року позовну заяву визнано неподаною і повернуто позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою судді, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для

продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального чи неправильне застосування матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Бердянської міської ради, третя особа - ТОВ «Транском», про витребування майна.

Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року позовну заяву було залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 119 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент постановлення ухвали), а саме: не зазначені докази, які підтверджують прийняття заходів та неможливість поновити договір оренди земельної ділянки, надання орендодавцем розрахунків орендної плати та її сплату позивачем, вартість витребуваного майна на час звернення з позовом до суду; не викладено конкретно позовні вимоги, оскільки заявлено вимоги з посиланням на цивільно-процесуальний кодекс, а в додатках до позову зазначено про надання суду копії адміністративного позову. Таким чином, позивач конкретно не зазначив з адміністративним позовом він звернувся до суду чи з цивільним; не вказана ціна позову; звертаючись з позовом до суду про витребування майна позивач не долучив до позовної заяви докази, які підтверджують сплату судового збору.

Оскільки в позовній заяві не було зазначено ціну позову та не надано доказів про дійсну вартість спірного майна на день звернення з позовом до суду, позивачу попередньо суддею було встановлено розмір судового збору в сумі 8 000 грн.

Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 жовтня 2017 року позовну заяву було визнано неподаною і повернуто позивачу, у звязку з невиконанням вимог, викладених в ухвалі судді від 28 серпня 2017 року.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції виходив із того, що позивачем не у повному обсязі було усунуто недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі від 28 серпня 2017 року.

Так, однією з підстав для залишення позовної заяви без руху була та обставина, що позивач не сплатив судовий збір, не зазначив ціну позову та не надав докази, які підтверджують дійсну вартість витребуваного майна на день звернення з позовом до суду, а тому на підставі ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» позивачу попередньо було встановлено 8 000 грн. судового збору.

Позивач зазначені вимоги суду не виконав та не сплатив 8 000 грн. судового збору. Натомість, на виконання ухвали суду вказав в уточненій позовній заяві ціну позову - 1 500 грн. та сплатив відповідну їй суму судового збору у розмірі 640 грн., надавши на підтвердження такої ціни позову договір купівлі-продажу кіоску станом на 26.11.2001р.

Проте, суддя вказував в оскаржуваній ухвалі, що позивачем не зазначено доказів, які підтверджують саме таку вартість витребуваного майна на день звернення з позовом до суду, а долучений до позовної заяви договір купівлі-продажу від 26.11.2001р. суддя не взяв до уваги як такий, що не може підтверджувати вартість кіоску, оскільки така вартість майна була на момент його придбання, а не на момент звернення з позовом до суду.

З таким висновком не погоджується колегія суддів апеляційного суду з огляду на наступне.

Виходячи з вимог ст. 80 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент постановлення ухвали) ціна позову за позовними вимогами майнового характеру про витребування майна визначається дійсною вартістю майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна, або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Зазначаючи в уточнюючій позовній заяві ціну позову у розмірі 1 500 грн. та сплачуючи відповідну їй суму судового збору у розмірі 640 грн., ОСОБА_3 виходила з вартості кіоску відповідно до договору купівлі-продажу від 26.11.2001 року. При цьому, суддею не було взято до уваги та не враховано той факт, що на час звернення до суду з позовом цей кіоск було демонтовано та вилучено у позивача, а тому у позивача не було можливості провести оцінку вартості кіоску на момент звернення з позовом до суду.

А отже, в такому разі не можна було встановити на день подання позову точну ціну кіоску, і тому суд мав виходити з тих даних, які були надані позивачем, а у разі встановлення в ході розгляду справи більшої вартості кіоску зобов»язати сплатити недоплачену суму судового збору або стягнути її при ухваленні рішення по суті спору.

Попри це, суд визначив максимально можливу суму судового збору у розмірі 8000 грн., не обґрунтувавши такий розмір, який для зношеного металевого кіоску вочевидь є занадто збільшеним.

У звязку із зазначеним, колегія вважає, що не було підстав для визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу через невиконання вимог про сплату судового збору у розмірі 8000 грн. та ненадання оцінки кіоску станом на день звернення з позовом до суду.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам процесуального законодавства, а тому підлягає скасуванню з направленням матеріалів позовної заяви ОСОБА_3 до виконавчого комітету Бердянської міської ради, третя особа - ТОВ «Транском», про витребування майна для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 жовтня 2017 року скасувати із направленням матеріалів позовної заяви ОСОБА_3 до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_4