АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/820/2017 р. Головуючий в І інстанції Ковальчук Т.М. Доповідач Полікарпова О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року травня місяця 18 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
за участі секретаряПісоцької Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_6 на рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 09 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу Іваніщенко Світлана Іванівна про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2016 року ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивачки ОСОБА_10, після його смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та на земельну ділянку загальною площею 7,18 га, яка розташована на території Благодатненської сільської ради Іванівського району, Херсонської області. Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, позивачка дізналася, що до нотаріальної контори з приводу отримання вказаного спадку також подали заяви відповідачі, так як за життя батько склав на них заповіт.

ОСОБА_6 вважає, що її батько не міг скласти зазначений заповіт на користь ОСОБА_7, ОСОБА_8, оскільки вони не є їхніми родичами, а також останні не надавали йому ніякої допомоги, ОСОБА_10 фактично ніколи не бачив їх.

Крім того, ОСОБА_10 зловживав спритними напоями, внаслідок чого в 2008 році проходив курс лікування від алкогольної залежності у медичному центрі «Інтермед», однак курс лікування не дав результатів. З 27.07.2011 р. і до кінця свого життя ОСОБА_10 знаходився на диспансерному обліку в психоневрологічному відділенні КЗ «Центральна міська лікарня» м. Нова Каховка з приводу психічного розладу здоров'я. В нього спостерігалося порушення сприйняття, мислення, інтелекту та пам'яті, постійно змінювалося відношення до життя, суспільства та самого себе.

Позивачка просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що був посвідчений 16.06.2011 р. приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Іваніщенко С.І., вважаючи, що в момент його вчинення заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Іванівського районного суду Херсонської області від 09 лютого 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_6 подав на нього апеляційну скаргу і, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема вказував на той факт, що посмертну судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_10 проведено експертами, дані про атестацію яких не було підтверджено, а також у висновку експертизи відсутнє посилання на методику, яка використовувалась при її проведенні, що не відповідає вимогам ст.9 ЗУ «Про судову експертизу». Тому вважає даний висновок експертизи неналежним доказом по справі.

На адресу апеляційного суду від третьої особи приватного нотаріуса Н.Каховського міського нотаріального округу Іваніщенко С.І. надійшло письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому остання просить відмовити в задоволенні апеляції, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачкою докази не свідчать про те, що в момент складання заповіту на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ОСОБА_10 не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.08.2011 року ОСОБА_10 на випадок своєї смерті залишив заповіт за яким належну йому земельну ділянку, яка розташована на території Благодатненської сільської ради, Іванівського району, Херсонської області, площею 7,18 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва він заповів ОСОБА_7, а все інше належне йому майно - ОСОБА_8 (а.с.21-22).

Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Іваніщенко С.І. в м. Таврійськ, Херсонської області, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено, заповіт власноручно підписано ОСОБА_10 Заповіт зареєстровано в реєстрі за номером 3336.

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.19).

Після його смерті до приватного нотаріуса Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Іваніщенко С.І. з заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_8, ОСОБА_7, а також доньки померлого ОСОБА_6 та ОСОБА_12 (а.с.76-77; 82; 90).

Сторони відмовилися від залучення до участі у справі ОСОБА_12

Згідно вимог ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом зацікавленої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В силу ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, а в разі її смерті - за позовом осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10 в 2008 році лікувався від алкогольної залежності методом нейрокомп'ютерного кодування строком на три роки (а.с.24).

Згідно довідки, виданої психоневрологічним відділенням Центральної міської лікарні м. Нова Каховка, ОСОБА_10 перебував на диспансерному обліку в психоневрологічному відділенні з 2011 року, діагноз: F 10.3 /психічні і поведінкові розлади в результаті вживання алкоголю/ та проходив курс лікування від алкогольної залежності (а.с.23, 26).

З медичної карти стаціонарного хворого №3200 ОСОБА_13, 1962 р.н., заведеної у Центральній міській лікарні м. Нова Каховка (а.с.58) встановлено, що ОСОБА_10 знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні зазначеної лікарні з 27.07.2011 року по 09.08.2011 року внаслідок захворювання печінки «цироз печінки», викликане зловживанням алкоголем. У виписці психічні розлади (окрім скарг на слабкість) не описуються.

За висновком судово-психіатричної експертизи №512 від 08.11.2016 року ОСОБА_10 під час складання та підписання ним заповіту 16.08.2011 року виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю у формі синдрому залежності. Разом з тим, він міг усвідомлювати значення своїх дій та міг керувати ними (а.с.172-180).

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч.4 ст.60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що зазначені позивачкою обставини щодо відсутності у заповідача волевиявлення на складання заповіту внаслідок неспроможності останнього розуміти значення своїх дій нею не доведено. Отже висновок районного суду про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним відповідає нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим судом обставинам.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновку судово-психіатричної експертизи №512 від 08.11.2016 року вимогам Закону України «Про судову експертизу» колегія суддів не може прийняти до уваги з таких підстав.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник позивачки вказує на відсутність у висновку посилання на методику, яка використовувалась експертами при проведенні експертизи і яка б пояснювала віднесення психічного захворювання ОСОБА_10 до тяжких або навпаки, що, на думку апелянта, суперечить п. 4.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена наказом Мінюсту України від 08.10.1998 року №53/5.

Колегія суддів вважає таке твердження необґрунтованим, оскільки зазначена апелянтом Інструкція регламентує порядок проведення всіх видів експертиз, за винятком судово-медичної та судово-психіатричної (п.2.10).

Порядок проведення судово-психіатричної експертизи затверджено наказом Міністерства охорони здоров'я №397 від 08.10.2001 року, у п.31-37 якого викладено вимоги до акту експертизи, серед яких не зазначено про необхідність посилання експерта на методику дослідження.

Форма висновку затверджена наказом Міністерством охорони здоров'я України від 28.07.2014 р.№527 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров'я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу населенню, незалежно від підпорядкування та форм власності», зокрема форму №100/о. В даній формі також відсутні посилання на перелік рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення експертиз.

Судом першої інстанції було встановлено, що комісія експертів в складі: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18, які проводили посмертну судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_10, пройшли атестацію та мають повноваження на проведення експертиз даної категорії, що підтверджується відповідними посвідченнями та сертифікатами (а.с.233-234, 257-259). Відсутність у державному реєстрі атестованих судових експертів відомостей про чергову атестацію експертів, що входили до складу комісії (окрім експерта ОСОБА_16.) не може свідчити про некваліфікований склад експертної комісії, оскільки вказані експерти внесені до державного реєстру, їх кваліфікація документально підтверджена, а відсутність у державному реєстрі відомостей про чергову атестацію є технічним недоліком, який на даний час усунуто (а.с.59-63, т.2). Зазначені експерти є лікарями судово-психіатричними експертами комунального закладу «Херсонська обласна психіатрична лікарня», яка є державною спеціалізованою установою, що здійснює судово-експертну діяльність, пов'язану з проведенням судово-психіатричних експертиз.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз'яснено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

З огляду на обставини справи, колегія суддів вважає, що судом обґрунтовано визнано вказаний висновок експертів посмертної судової психіатричної експертизи належним та допустимим доказом, який може бути покладено в основу рішення у даній справі. Висновок посмертної судово-психіатричної експертизи містить чіткий й однозначний висновок щодо психічного стану заповідача.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, правильно застосувавши ст. 225 ЦК України, суд дійшов вірних висновків про те, що за висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, який не суперечить іншим доказам, зокрема, показанням свідків та медичній документації, за спадкодавцем, на момент складання заповіту 16 серпня 2011 року не відмічалося хворобливого стану психіки, а виявлені захворювання не позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, тоді як підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна нездатність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення, однак може бути оскарження до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий підпис О.М. Полікарпова

Судді підпис Л.П. Воронцова

підпис П.Я. Ігнатенко

З оригіналом згідно:

Суддя О.М. Полікарпова