У х в а л а

іменем україни

15 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

ІваненкоЮ.Г.,

МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Банк «Меркурій» про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5, на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 12 грудня 2005 року між нею та відповідачем було укладено договір про іпотечний кредит № 22-12-28 на суму 230 тис. грн для участі у фонді фінансування будівництва виду А «Меркурій-Інвест» за яким вона, як позичальник, зобов'язалась повернути кредит до 11 грудня 2020 року.

На підтвердження угоди їй було видано відповідну суму.

ОСОБА_4 із 2005 року сплачує вказаний кредит. Однак, кредитор постійно вимагав переукладання договору, оскільки закладним майном було нерухоме майно, яке придбано для здійснення підприємницької діяльності та з отриманих коштів сплачувався кредит, позивача поставлено перед фактом переведення гривневого кредиту у валютний, тобто ввели в оману, скориставшись тяжким станом вже після того, як вона стала працювати змінили умови договору і вона змушена сплачувати кредит на невигідних для неї умовах.

У 2014 році ОСОБА_4 стало відомо, що вона підписала не зміни до існуючого договору, а новий кредитний договір від 01 лютого 2008 року № 18-06П-16 для надання споживчого кредиту в іноземній валюті з додатковими угодами, згідно з яким банк надав їй у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового використання, грошові кошти в сумі 57 500 доларів США, зі сплатою 16 % річних та кінцевим терміном погашення основної заборгованості до 31 січня 2013 року, однак кошти у сумі 57 500 доларів США вона не отримувала.

При погашенні кредиту позивач вважала, що погашає заборгованість за первісним кредитом від 2005 року у валюті, оскільки працівники банку змусили підписати договір на вкрай не вигідних для неї умовах.

Також позивач зазначила, що 01 лютого 2008 року її обманним шляхом змусили переукласти іпотечний договір на забезпечення фіктивного кредитного договору № 18-06П-16, за яким вона не отримала жодної суми у валюті.

Отже позивач просила визнати кредитний договір від 01 лютого 2008 року № 18-06П-16 недійсним, визнати недійсним іпотечний договір від 01 лютого 2008 року № 16-03-26, укладений між АКБ «Меркурій», правонаступником якого є ПАТ Банк «Меркурій» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.М. за № 812.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та в ці частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено, що 01 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та АКБ «Меркурій» укладено кредитний договір № 18-06П-16, згідно з умовами якого банку надав ОСОБА_4 кредит у сумі 57 500 доларів США зі строком погашення - 31 січня 2013 року з виплатою 15 % річних та сплатою інших обумовлених сум.

Також 01 лютого 2008 року між цими сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку належні їй приміщення № 1-7 літ. «А-9», що знаходяться по АДРЕСА_1.

Звертаючись з даним позовом ОСОБА_4 зазначає, що кошти в сумі 57 500 доларів США вона не отримувала, а договір від 01 лютого 2008 року це переукладений гривневий кредит від 12 грудня 2005 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1-5 ст. 203, ч. 1 ст. 638 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 завчасно, а саме 24 січня 2008 року звернулася до банку із заявою на отримання валютного кредиту в сумі 57 500 доларів США зі строком сплати 5 років, під 15 % річних з передачею в іпотеку нежитлових приміщень і в цей же день нею подано анкету індивідуального позичальника.

Потім - 01 лютого 2008 року між сторонами укладено кредитний та іпотечний договори.

Матеріали справи не містять доказів того, що зазначений кредитний договір від 2008 року це переведення гривневого кредиту від 12 грудня 2005 року від в доларовий.

Сама позивач не заперечувала, що підписувала ці документи, зазначаючи, що вона вірила банку.

Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції позивач не заявляла клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, у тому числі і на ксерокопії заявки на видачу готівки в доларах від 01 лютого 2008 року, де міститься і її підпис.

При цьому нею було укладено ще чотири додаткових угоди до кредитного договору, останній - 30 липня 2010 року.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Розглядаючи спір суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх постановленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 відхилити, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В. Маляренко