Ухвала

іменем україни

10 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, за касаційною скаргоюОСОБА_5 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 31 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 20 липня 2002 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Внаслідок непорозумінь, що мали місце між подружжям, шлюб розпався, заходи до примирення виявилися невдалими. Ведення спільного господарства, подружні шлюбні відносини та сумісне проживання між сторонами припинені.

Враховуючи викладене, позивач просила розірвати шлюб та малолітніх дітей залишити проживати з нею.

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що малолітні діти проживають більше часу з ним, чим з матір'ю. Крім того, він має більші доходи ніж ОСОБА_4 та забезпечений житлом. Діти також бажають проживати з ним.

Враховуючи викладене, ОСОБА_5 просив розірвати шлюб та малолітніх дітей залишити проживати з ним.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 31 серпня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Шлюб, зареєстрований 20 липня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Коростишівського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 105, між ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, розірвано.

Малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, - залишено проживати з матір'ю.

При розірванні шлюбу залишено позивачу прізвище «ОСОБА_4».

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині визначення місця проживання малолітніх дітей та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У іншій частині рішення судів не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню, оскільки залишення дітей з матір'ю буде відповідати їх інтересам, крім того, старша донька, яка досягла тринадцяти років, висловила своє побажання проживати з матір'ю та меншою сестричкою.

При цьому судом враховано, що Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно зі ст. 15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 160 СК України встановлено,що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, статті 171 СК дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спорів між батьками про визначення її місця проживання в судовому засіданні з додержанням вимог Цивільного процесуального кодексу та з урахуванням віку дитини, стану здоров'я, розумового розвитку.

Із врахуванням зазначених положень закону, вирішуючи спір в частині визначення місця проживання дітей, судиобґрунтовано виходили із принципу рівності прав і обов'язків обох батьків та надали перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови виховання дітей із врахуванням згоди самої дитини.

Частинами 4 та 5 ст. 19 СК України передбачено обов'язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Відповідно до висновку Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх дітей з матір'ю.

Отже, докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

І.М.Завгородня

О.В.Попович