Справа № 466/8782/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л. Провадження № 22-ц/783/2525/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Левика Я.А.

секретаря: Симець В.І.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ЛКП «Янів-405», треті особи без самостійних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зобовязання до укладення договору,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 31 січня 2017 року в позові відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванню обставин справи, що мають значення для справи. Вважає що при винесенні рішення не взято до уваги наведених позивачем доказів. Вказує, що неповне з`ясування обставин справи призвело до порушення норм матеріального права, так згідно з ч.2 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Крім того, ч.1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, право особи, яка є власником майна підлягає судовому захисту шляхом задоволення позову про вимогу укласти цивільно-правову угоду з організацією, що надає послуги щодо користування та обслуговування зазначеного майна з метою законного визначення прав та обов`язків сторін.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2017 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить 1/6 частки квартири АДРЕСА_1, що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 45006639 від 02.10.2015 року.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної сумісної власності належить 2/3 частки, а ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належить ще 1/6 частка у вищевказаній квартирі АДРЕСА_1.

З довідки з місця проживання про склад сімї і прописки №181 від 22.09.2014 року, виданої ЛКП «Янів 405» вбачається, що в кв.№6 по вул. Крехівській, 8 у м.Львові зареєстровано троє осіб, а саме ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 подав директору ЛКП «Янів-405» заяву, в якій просив допомогти йому в отриманні доступу до квартири, забезпечити реалізацію обовязку щодо сплати витрат по утриманню квартири шляхом відкриття нового особового рахунку для виділення його частки на здійснення витрат за комунальні послуги та переукладення договору найму.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник.

Судом встановлено, що відповідно до листа ЛКП»Янів-405» після смерті батька позивача ОСОБА_9 03.04.2014 року договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зі споживачем(ами) не укладався..(а.с.92)

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право укласти Договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового Договору.

Згідно з п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Частиною 2 ст. 21 цього Закону передбачено, що виконавець зобовязаний підготувати та укласти зі споживачем Договір на надання житлово-комунальних послуг, з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання з типовим Договором.

Як вірно встановлено судом першої інстанції вказаним Законом не передбачений обовязок виконавця послуг укладати з кожним співвласником квартири договір на надання житлово-комунальних послуг.

Крім того, такий обовязок не визначений і постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій». Так, відповідно до типового договору такий укладається з особою, що є власником житлового будинку (гуртожитку), власником (наймачем) квартири (житлового приміщення в гуртожитку), власником, орендарем нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку), а не його частини.

Згідно з ч.3 ст. 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо утримання на балансі та/або управління майном приймається відповідно до закону.

За приписами ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Стаття 360 ЦК України визначає порядок утримання майна, що є у спільній частковій власності, за яким співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження й в апеляційному суді, ОСОБА_3 зі співвласниками квартири не спілкується, домовленості про його участь в утриманні квартири між ними не було.

Відтак, районний суд прийшов до правильного висновку, що відсутність домовленості позивача з іншими співвласниками квартири щодо участі у її утриманні не може бути підставою для вимог позивача до виконавця послуг про укладення окремого договору з надання житлово-комунальних послуг відповідно до його частки.

Посилання в апеляційній скарзі на ст.150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однак, не укладення ЛКП «Янів-405» з ОСОБА_3 договору по надання житлово-комунальних послуг 1/6 частини квартири жодним чином не перешкоджає йому у здійсненні прав власника на володіння, користування чи розпорядження своєю власністю.

За таких обставин, суд прийшов до вірного висновку, що слід відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо зобовязання до укладення договору з таким висновком погоджується судова колегія .

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2017 року.

Головуючий

Судді