Провадження № 2/201/120/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

ВСТАНОВИВ:

26.10.2015р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, укладення яких підтверджується розписками, двічі позовні вимоги уточнювалися (а.с. № 3-4, 74-75, 128-129).

Варто зазначити, що дана справа первісно була передана на розгляд судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. (а.с. № 1). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2015р. позовні вимоги були задоволені, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 18.04.2012р., від 09.09.2013р. та від 04.10.2013р. станом на 26.10.2015р. в розмірі 1 238 989грн.43коп., яка складається з суми основного боргу 655 500 грн., суми інфляційних витрат 532 189грн.43коп. та 3% річних 51 300грн. (а.с. № 27 - 29). Ухвалою суду від 25.04.2016р. дане рішення було скасоване (а.с. № 53, 54).

У зв'язку із закінченням п'ятирічного терміну перебування на посаді судді Демидової С.О., ухвалою від 31.07.2017р. справа прийнята до провадження суддею Ткаченко Н.В., якою одночасно скасована ухвала про призначення експертизи та відновлено провадження по справі (а.с. № 156).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18.04.2012р. відповідач ОСОБА_2 позичив у нього 501 500грн. зі строком повернення до 18.02.2013р., 09.09.2013р. відповідач позичив 46 000грн. зі строком повернення до 10.10.2013р., 04.10.2013р. відповідач позичив 108 000грн. зі строком повернення згідно графіку: з 01.11.2013р. по 07.11.2013р. - 48 160грн., з 01.12.2013р. по 02.12.2013р. - 47 440 грн., до 31.12.2013р. - 36 000грн., до 10.01.2014р. - 10 720грн.

Вказані договори позики оформлені розписками.

Враховуючи, що до цього часу кошти не повернуті, просив суд стягнути з відповідача борг за розписками, який утворився станом на 14.02.2017р., а саме: основний борг в сумі 655 500грн., інфляційні нарахування в сумі 629 529грн.69коп. та 3% річних в сумі 76 998грн.77коп., а всього 1 362 028грн.46коп.

Представник позивача - ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 23.10.2015р. - а.с. № 167) в судове засідання не з'явився, про дату місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. № 163), 19.12.2017р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. № 166).

Відповідач та його представник - ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 29.03.2016р. (а.с. № 49) в судове засідання не з'явилися, про дату місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. № 165). Відповідачем через канцелярію суду була надана заява про відкладення судового засідання, призначеного на 19.12.2017р., у зв'язку із неможливістю прибуття в судове засідання його та представника, але доказів причини неявки не надано. При тому, що справа, після скасування заочного рішення та призначення до розгляду, відкладалася за клопотанням представників відповідача неодноразово. Так, 23.05.2016р. справа відкладалася за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 для надання часу для врегулювання спору (а.с. № 58), 05.07.2016р. за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 - у зв'язку із перебуванням відповідача на лікарняному (а.с. № 82). 09.11.2016р. та 18.01.2017р. справа відкладалася у зв'язку із незабезпеченням представником відповідача явки заявлених ним свідків (а.с. № 106, 117). А після призначення судом за клопотанням представника відповідача почеркознавчої експертизи ухвалою суду від 24.02.2017р. (а.с. № 141) відповідач не сплатив кошти за її проведення, у зв'язку із чим справа була повернута суду без проведення експертизи (а.с. № 153). Після цього, 12.07.2017р. представник відповідача знову звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи для надання часу для оплати відповідачем послуг експерта та відібрання зразків підпису (а.с. № 155). Після відкладення розгляду справи та передання її на розгляд судді Ткаченко Н.В., представник відповідача знову надав клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість з'явитися, доказів чого також не надав (а.с. № 161), що зумовило чергове відкладення розгляду справи 24.10.2017р. (а.с. № 162). Крім того, відповідачем оскаржувалась ухвала про відкриття провадження по справі, яка ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.10.2016р. повернута апелянту у зв'язку із не усуненням недоліків (несплатою судового збору) (а.с. № 96). При цьому, впродовж всього часу розгляду справи (з жовтня 2016р. по грудень 2017р.) ані відповідач, ані його представник не скористалися правом на надання заперечень на позов.

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV, частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Підсумовуючи наведене та керуючись строками розгляду справи у суді (ст.210 ЦПК України), приймаючи до уваги обов'язок сторін добросовісно користуватися наданими ним процесуальними правами, суд визнає причини неявки відповідача та його представника неповажними та розцінює їх як зловживання наданими процесуальними правами з метою затягування розгляду справи.

Суд з метою недопущення умисного затягування розгляду справи та з огляду на те, що сторони в судове засідання не з'явилися, а представник позивача надав суду 19.12.2017р. заяву про розгляд справи без його участі, ухвалою суду від 19.12.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати - а.с. № 169) відмовив відповідачу у клопотанні про чергове відкладення розгляду справи та розглянув справу за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу технічними засобами за правилами ст.223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України

Суд враховує, що у заяві про скасування заочного рішення (а.с. № 41 - 45) та у заяві про призначення почеркознавчої експертизи (а.с. № 136 - 138) представник відповідача висловив думку з приводу позовних вимог, зазначивши, що згідно розписки від 18.04.2012р. відповідач отримав у борг 501 500 грн. на 10 місяців із сплатою боргу частинами - по 50 000грн. кожного місяця та кінцевим строком повернення до 18.02.2013р. Зазначив, що за змістом ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини боргу, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. При цьому позовна давність, з урахуванням норм ст.ст. 256, 257 ЦК України, обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Перший платіж у розмірі 50 000 грн. за розпискою від 18.04.2012р. повинен бути здійснений 18.05.2012р., а наступні відповідно 18.06.2012р., 18.07.2012р., 18.08.2012р., 18.09.2012р. та 18.10.2012р. Із застосуванням до чергових платежів строку позовної давності, сума боргу має складати 201 500 грн., а не 501 500 грн., оскільки 300 000 грн. - це сума перших шести платежів, строк позовної давності за якими пропущений, з огляду на те, що позивач звернувся до суду із даним позовом 26.10.2015р. А тому, враховуючи, що сума основного боргу за розпискою від 18.04.2012р. є меншою, відповідні нарахування також мають бути зменшені судом.

Крім того, вважав, що розписки від 09.09.2013р. та від 04.10.2013р. не є доказами отримання коштів, оскільки відповідач їх не писав, у них немає ідентифікаційних ознак позичальника і позикодавця, немає підпису позичальника.

Отже, оскільки позиція сторони відповідача щодо невизнання позовних вимог, суду відома, підстав для винесення заочного рішення немає та справу слід розглядати в порядку,передбаченому главою 9 розділу III ЦПК України.

При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, з'ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.04.2012р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 501 500грн., із можливою виплатою протягом 10-ти місяців частинами - в середньому по 50 000грн. на місяць, з кінцевим строком повернення до 18.02.2013р. (а.с. № 23).

09.09.2013р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 46 000 грн. зі строком повернення до 10.10.2013р. (а.с. № 24).

04.10.2013р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 108 000 грн. зі строком повернення згідно графіку: з 01.11.2013р. по 07.11.2013р. - 48 160 грн., з 01.12.2013р. по 02.12.2013р. - 47 440 грн., до 31.12.2013р. - 36 000 грн., до 10.01.2014р. - 10 720 грн. (а.с. № 25).

Оригінали розписок надані позивачем при первісному розгляді справи і долучені до матеріалів справи (а.с. № 23-25).

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Суд також не може прийняти до уваги позицію відповідача про те, що він не писав розписки від 09.09.2013р. та від 04.10.2013р., а ті, що наявні у позивача не ідентифікують сторін договору, оскільки висловлюючи таку думку, відповідач не обґрунтовував її ані належними доказами ані навів взагалі, чим викликані його сумніви щодо достовірності розписок, які його індивідуальні дані не зазначені у розписці.

Почеркознавча експертиза, про проведення якої відповідач заявляв клопотання, не проведена з вини самого відповідача, оскільки він своєчасно не сплатив послуги експерта та не надав зразки почерку (а.с. № 153, 154, 155, 156).

Як вбачається з розписок від 09.09.2013р. та від 04.10.2013р. (а.с. № 24, 25) вони підтверджують і факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дат її отримання (09.09.2013р. в сумі 46 000грн. та 04.10.2013р. в сумі 108 000грн.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання позивачем грошей у борг.

Суд не приймає доводи відповідача, висловлені у заяві про скасування заочного рішення, що до вимог про стягнення боргу за розпискою від 18.04.2012р. має застосовуватися строк позовної давності в частини чергових платежів.

Із тексту розписки вбачається, що позика в сумі 501 500грн. надана з кінцевим строком повернення до 18.02.2013р. При цьому, розпискою обумовлені можливі виплати з боку відповідача боргу частинами щомісячно, в середньому по 50 000грн.

Отже, договір позики не містить обов'язку, а лише право позичальника погашати борг частинами. Додаткового договору про зміну умов позики стосовно обов'язку відповідача сплачувати борг частинами сторони не укладали.

Тому суд не може взяти до уваги позицію відповідача про наявність у нього обов'язку сплачувати борг черговими платежами, оскільки наявним договором позики не обумовлена така істотні умова, як строки сплати, що повинні визначатися за вимогами ч. 2 ст. 252 ЦК України лише із вказівкою на календарну дату. Договором не обумовлені й конкретні суми чергових платежів, а зазначено лише, що сума чергового платежу визначається «в середньому 50 000грн.», що надає право позичальнику сплачувати як мешу, так і більшу суму.

Враховуючи викладене, суд вважає, що заява відповідача про застосування строків позовної давності є необґрунтованою. Позивач, звернувшись до суду 26.10.2015р., не пропустив трирічний строк позовної давності стосовно вимог про стягнення боргу за договором позики від 18.04.2012р., право вимоги за яким настало у позивача 19.02.2013р., тобто наступного дня після неповернення відповідачем всієї суми позики.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунків суми боргу (первісного і уточненого (а.с. № 5, 6, 70, 71, 129)), сума трьох відсотків на дату подання позову 26.10.2015р. становила 51 300грн.46коп., з яких 40 394 грн.79коп. - за договором позики від 18.04.2012р. за період з 19.02.2013р. по дату подання позову 26.10.2015р.; 2 820грн.49коп. - за договором позики від 09.09.2013р. за період з 11.10.2013р. по дату подання позову 26.10.2015р. та 8 085грн.18коп. - за договором позики від 04.10.2013р. за період з 07.11.2013р. по дату подання позову 26.10.2015р. (а.с. № 5, 6).

З урахуванням збільшених позовних вимог, сума трьох відсотків річних з 27.10.2015р. і до 14.02.2017р. згідно розрахунків (а.с. № 70, 71, 129) за всіма договорами позики збільшилася до 76 998грн. 77коп. (51 300грн.46коп. +13 361грн.+ 12 337грн.77коп.).

При цьому, підстави нарахування та сума трьох відсотків річних не заперечуються відповідачем.

Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, то позивачем відповідно до вимог ст. 625 ЦК України були розраховані інфляційні витрати в сумі 625 529грн.69коп., які на дату подання позову 26.10.2015р. становили 532 189грн.43коп., а з урахуванням розрахунку до збільшених позовних вимог з 27.10.2015р. і до 14.02.2017р. (а.с. № 70, 71, 129), за всіма договорами позики склала 629 529грн.69коп. (532 189,43 +43 320,76 + 54 019,50).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договорами позики, які оформлені борговими розписками від 18.04.2012р., від 09.09.2013р. та від 04.10.2013р. в загальному розмірі 1 362 028грн.46коп., з яких 655 500грн.-основний борг, 629 529грн.69коп.-інфляційні нарахування та 76 998грн.77коп.-3%річних.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог - в сумі 1 362 028грн.46коп., на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 6 090 грн., що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» є максимальною ставкою судового збору при поданні позову майнового характеру фізичними особами (не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) (а.с. № 2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, Правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України ( в редакції Закону від 03.10.2017р.), суд ,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договорами позики від 18.04.2012р., від 09.09.2013р. та від 04.10.2013р. в загальному розмірі 1 362 028грн.46коп. (один мільйон триста шістдесят дві тисячі двадцять вісім грн. 46 коп.), з яких основний борг 655 500грн., інфляційні нарахування 629 529грн.69коп. та 3% річних 76 998грн.77коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 090 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо в апеляційний суд Дніпропетровської шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя : Ткаченко Н.В.