АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів: - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс» про зобов'язання анулювати акт залиття квартири, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс» про зобов'язання анулювати акт залиття квартири.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року скасувати і постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовували тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, а висновки суду обставинам справи не відповідають. Зазначили, що суд першої інстанції не дослідив належним чином зміст оскаржуваного акту про залиття, а тому поза його увагою залишилося те, що викладені в акті відомості суперечливі, не узгоджуються між собою, та за своїм характером є припущеннями. Вважають, що зазначений в акті висновок про те, що ймовірною причиною залиття нижче розташованої квартири є їх недбале ставлення до сантехнічного обладнання, нічним не підтверджений, зроблений без обстеження квартири, а тому є недостовірним та таким, що порушує права їх інтереси. Зазначили, що вони клопотали перед судом про допит в якості свідка особи, яка проживає в належній їм квартирі і може підтвердити той факт, що аварійна ситуація в цьому житлі не виникала, проте, суд цього свідка не допитав, чим обмежив їх, як позивачів, в можливості реалізовувати свої права щодо подання доказів на підтвердження обґрунтування позовних вимог. Посилалися на те, що суд першої інстанції належним чином наявні в матеріалах справи докази не досліджував, законодавство, яке встановлює вимоги до порядку складення та форми актів про залиття, не вивчив, що призвело до ухвалення неправильного рішення про відмову у позові.

В судове засідання позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не з»явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомили, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Представник позивачів ОСОБА_7 в судове засідання також не з»явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, 17 травня 2017 року подала до канцелярії апеляційного суду клопотання про відкладення розгляд у справи, призначеної на 18 травня 2017 року у зв»язку з її терміновою госпіталізацією у травматологічне відділення Київської міської клінічної лікарні № 9, призначеної на 17 травня 2017 року. З матеріалів справи вбачається, що 18 жовтня 2016 року між ТОВ « Юридична фірма « Ін-юрвікторія» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання правової допомоги. ОСОБА_7, як представник позивачів, була призначена юридичною особою ТОВ « Ін-юрвікторія», з яким укладено договір про надання правової допомоги, а тому, у випадку хвороби такого представника, товариство, на виконання своїх зобов»язань по договору, не позбавлено було можливості, як юридична особа, направити до суду іншого представника. З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності ОСОБА_7

Представник відповідача Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс» в судове засідання також не з»явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_2, на праві приватної спільної власності належить ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, в рівних частках кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 липня 2007 року. Вказана квартира є приватизованою згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно довідки Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло - Сервіс» № 1572 від 09 листопада 2016 року, в даній квартирі зареєстровано три особи: ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_9. Власником особового рахунку є ОСОБА_4, який в квартирі не зареєстрований.

25 липня 2014 року комісією у складі працівників відділення № 2 Комунального підприємства «Житло - Сервіс»: головного інженера Артемчука Т.П., майстра Курінного В.В., майстра Олійника О.М., в присутності мешканця квартири АДРЕСА_1, було складно акт про залиття, що трапилось на системі центрального опалення, гарячого водопостачання, холодного водопостачання, водовідведення.

У вказаному акті зазначено, що 25 липня 2014 року комісією було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 за заявою мешканця з приводу залиття квартири. В квартирі АДРЕСА_1 залито: стелю і стіни в коридорі і на кухні (водоемульсійне фарбування). Сліди залиття сухі. Причину залиття квартири встановити неможливо, так як власник квартири АДРЕСА_1 в момент затоплення заяву до аварійно - диспетчерської служби не подав. Внутрішньо - будинкові мережі, а саме гарячого водопостачання та холодного водопостачання, знаходяться в робочому стані. Аварійних випадків на даних мережах не зафіксовано. Також зазначено, що комісія вважає ймовірною причиною залиття недбале ставлення до сантехнічного обладнання в квартирі АДРЕСА_2 її мешканців.

Акт підписано членами комісії, присутнім мешканцем квартири АДРЕСА_1, та затверджений начальником відділення № 2 Комунального підприємства «Житло - Сервіс».

25 вересня 2014 року власник квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_14 звернулася до власника особового рахунку в квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_4 з листом, в якому повідомила, що ймовірною причиною залиття її житла є недбале ставлення мешканців квартири АДРЕСА_2 до сантехнічного обладнання, а тому, запропонувала в добровільному порядку за взаємною згодою визначити розмір збитків, що були заподіяні через залиття, та визначити порядок їх відшкодування.

В жовтні 2015 року мешканка квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 направила начальнику відділення № 2 Комунального підприємства «Житло - Сервіс» скаргу на акт від 25 липня 2014 року, в якій зазначила, що не погоджується з викладеними в акті відомостями, так як її квартира не оглядалася, а тому висновки комісії щодо їх ймовірної вини в залитті ґрунтуються на припущеннях. З огляду на таке, просила скасувати акт про залиття, що трапилось на системі центрального опалення, гарячого водопостачання, холодного водопостачання, водовідведення від 25 липня 2014 року, як такий, що порушує її права та інтереси.

Листом від 24 квітня 2015 року начальник відділення № 2 Комунального підприємства «Житло - Сервіс» Гузь В. повідомив ОСОБА_5, що підстав для скасування акту немає, так як він містить достовірні відомості щодо стану будівельних конструкцій і технічних мереж житлового будинку. В залитій квартирі АДРЕСА_1 несанкціонованих втручань в стояки водопостачання та водовідведення не зафіксовано.

Звертаючись до суду з позовом до Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - сервіс» про зобов'язання анулювати акт залиття квартири, позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 посилалася на те, що викладені в акті відомості не відповідають дійсності, він складений з порушенням вимог законодавства, оскільки під час проведення обстеження квартира позивачів не оглядалася, містить суперечливу і неузгоджену інформацію, викладені в ньому висновки ґрунтуються на ймовірностях та припущеннях, а тому вказаний акт підлягає скасуванню.

Відмовляючи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний акт не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, тобто, обраний позивачами спосіб захисту не передбачений нормами цивільного законодавства, а тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Так, Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, що затверджені наказом Державного комітету України з питань житлово - комунального господарства № 76 від 17 травня 2006 року, передбачено, що у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, форма якого передбачена в додатку № 4.

При цьому, вказаний документ лише фіксує опис події, яка сталася, її наслідків та причин.

Жодних зобов'язань щодо вчинення дій для мешканців квартир, яких стосується залиття, вказаний документ сам по собі не породжує та ніяку відповідальність не передбачає.

Не є акт про залиття і правочином, тобто, документально оформленим вираженням дії особи, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю природою акт про залиття є ненормативним документом, який не встановлює будь - які права чи обов'язки, а містить лише виклад певних відомостей стосовно обставин залиття.

Зі змістом вказаного акту ознайомлюються особи, яких стосуються викладена в ньому інформація, вони можуть зазначити про свою незгоду з цією інформацією та спростовувати її шляхом вчинення певних дій, зокрема, шляхом замовлення і проведення експертного дослідження.

Стаття 3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені в частині 2 ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, зазначено, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, особа, яка звертається до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспореного права або інтересу повинна заявити позовні вимоги, які відповідають змісту порушеного права, характеру його порушення і наслідкам, спричиненим цим порушенням, так як лише в такому випадку обраний спосіб захисту права вважатиметься ефективним.

Оскільки зі змісту позовної заяви встановлено, що позивачі оспорюють акт про залиття від 25 липня 2014 року як документ, в якому зафіксовано висновок стосовно їх ймовірної вини в залитті нижче розташованої квартири АДРЕСА_1, проте вказаний акт не є документом правовстановлюючого чи зобов'язального характеру, не покладає на них обов'язку відшкодувати завдану внаслідок залиття шкоду, а зазначені в ньому відомості можуть бути спростовані за допомогою інших доказів та не мають наперед встановленої сили, то сам по собі даний акт права позивачів не порушує.

За таких обставин, так як оскаржуваний акт про залиття є лише документом, в якому в письмовому вигляді зазначається опис обставин певної події, тобто, не є правочином, який, відповідно до вимог цивільного законодавства та змісту ст. 16 ЦК України, може бути оспореним як недійсний, з наступним скасуванням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спосіб захисту є неналежним, не відповідає змісту їх порушеного права, про яке вони зазначають в позовній заяві, характеру такого порушення та спричиненим ним наслідкам, а тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки змісту оскаржуваного акту від 25 липня 2014 року та не встановив наявність протиріч в інформації, яка в ньому зазначена, не мають правового значення для вирішення спору, так як підставою для відмови в задоволенні позову слугувало не те, що суд першої інстанції дійшов висновку про достовірність оскаржуваного акту та про вину позивачів в залитті нижче розташованої квартири АДРЕСА_1, а те, що вказаний акт за своїм характером є ненормативним актом, не встановлює жодних прав та обов'язків, не є обов'язковим до виконання, носить інформаційний характер та зазначені в ньому дані можуть бути спростовані за допомогою інших доказів, а тому він не підлягає судовому оскарженню, так як сам по собі не порушує нічиї права.

Посилання апеляційної скарги на те, що акт про залиття від 24 липня 2014 року складений з порушенням порядку та форми, що визначені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, що затверджені наказом Державного комітету України з питань житлово - комунального господарства № 76 від 17 травня 2006 року, зокрема без обстеження квартири позивачів, є правовою підставою для того, щоб заперечувати проти його допустимості при поданні в якості доказу, а не для його оскарження в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні даного спору варто керуватися нормами права щодо захисту особистих немайнових прав осіб, так як зазначена в акті інформація порушує саме немайнові права позивачів, колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи не вбачається, а позивачами обґрунтовано не зазначено, які саме немайнові права позивачів порушено при складенні акту, що не має обов'язкового характеру та містить описову інформацію.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції порушив права позивачів на подачу доказів, оскільки не допитав в якості свідка ОСОБА_10, який також зареєстрований і проживає в квартирі АДРЕСА_2, та може підтвердити, що залиття квартири АДРЕСА_1 відбулося не з квартири позивачів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки питання щодо наявності чи відсутності вини мешканців квартири АДРЕСА_2 у залитті нижче розташованої квартири АДРЕСА_1 підлягає з'ясуванню та встановленню в рамках іншого судового спору, а саме: при вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: