АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа 753/3366/17 Головуючий у 1-ій інстанції - Колесник О.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8709/2017 Доповідач - Музичко С.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року колегія суддів cудової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Музичко С.Г.,

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Юрчуку С.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 334 541,02 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 286 881,45 грн. в рахунок стягнення інфляційних втрат, 47 659,57 грн. в рахунок стягнення 3% річних за невиконання умов договору позики від 13.04.2009 року та 3 345,41 грн. судового збору, а всього 337 886,43 грн.

В поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції помилково стягнуто з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних, які нараховані на суму визначену судовим рішенням про стягнення основного боргу. Також зазначає, що інфляційні втрати та 3 % річних не можуть нараховуватись на зобов'язання виражене в іноземній валюті.

Крім того, розрахунок, наданий позивачем, не відповідає дійсності, оскільки застосовано індекс споживчих цін замість величини приросту індексу та безпідставно збільшено період невиконання зобов'язання. На його думку, судом не враховано постанови Верховного Суду України від 02 березня 2016 року та від 27 січня 2016 року.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем винесене рішення суду не виконується, заборгованість за договором позики не сплачується.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.03.2015 року встановлено, що за договором позики від 13.04.2009 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 308 000,00 грн., що є еквівалентом 40 000 доларів США по курсу Нацбанку України на вказану дату, тобто, у зобов`язанні було визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті - в доларах США, а також у договорі позики вказано, що отриману ОСОБА_2 від ОСОБА_3 «зазначену вище суму», ОСОБА_2 зобов`язана повернути до 13.04.2014 року, проте, вказану суму ОСОБА_2 не повернула, при цьому за курсом НБУ станом на 25.03.2015 року (як і станом на 26.03.2015 року) сума 40 000 дол. США становить 942 280,84 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.03.2015 року стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2заборгованість за договором позики - 942 280,84 грн. Судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 3 654 грн. стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 (а.с.7-9).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.06.2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.03.2015 року залишено без змін (а.с.10-12).

30.07.2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Шевченком М.Р. відкрито виконавче провадження №48320501 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 942 280,84 грн. (а.с.17) та 30.07.2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Маріуцою Т.В. відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 654 грн. (а.с.18).

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року по справі №6-1206цс15,згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача, за невиконання договору позики, підлягає стягненню індекс інфляції та 3 проценти річних.

Відповідно до розрахунків, наданих позивачем, за невиконання договору позики, в період з 26.03.2015 року по 27.11.2016 року, інфляційні втрати становлять 286 881,45 грн., розмір трьох процентів річних становить 47 659,57 грн. (а.с. 19-20).

Посилання апеляційної скарги про те, що розрахунок, наданий позивачем, не відповідає дійсності, є безпідставними, оскільки позивачем при розрахунку інфляційних втрат, за період з квітня 2015 року по жовтень 2016 року, правомірно застосовано сукупний індекс інфляції, при визначенні якого позивач керувався індексом інфляції за даними Державної служби статистики. При цьому, період невиконання зобов'язання відповідачем, вказаний в розрахунку, є правильним, оскільки рішенням суду про стягнення заборгованості від 26.03.2015 року, яке є чинним, встановлено, що відповідачем добровільно умови договору позики не виконанні та зобов'язано відповідача повернути позику позивачу. Тому період за який виникла заборгованість, у зв'язку з невиконанням договору позики, розпочинається з 26.03.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак відповідачем докази, які б спростували визначені позивачем розрахунки, надано не було.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27.01.2016 року по справі №6-771цс15.

Твердження апеляційної скарги про те, що жодним актом цивільного законодавства не встановлена можливість виникнення обов'язку по сплаті трьох процентів річних та інфляційних втрат відносно грошового зобов'язання, яке визначене судовим рішенням, є безпідставними, оскільки між сторонами виникли зобов'язані правовідносини у зв'язку з невиконанням договору позики від 13.04.2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва суду від 26.03.2015 року стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 942 280,84 грн., дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань, які ОСОБА_2 належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Посилання апеляційної скарги на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а предметом договору була іноземна валюта, яка індексації не підлягає, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат, є безпідставними.

Положеннями договору позики від 13.04.2009 року визначена сума зобов'язання у розмірі 308 000,00 грн., що є еквівалентом 40 000 доларів США, проте рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 26.03.2015 року стягнуто заборгованість за договором позики у грошовій одиниці - гривні, у сумі 942 280,84 грн., тобто зобов'язання по сплаті коштів за договором позики виникло у грошовій одиниці - гривні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 стосовно невиконання рішення Дарницького районного суду м. Києва про стягнення з відповідача на користь позивача 942 280,84 грн., тому Закон України «Про індексацію доходів громадян» застосовується саме до цих зобов'язальних правовідносин, які не є деліктними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки рішення Дарницького районного суду м.Києва від 26.03.2015 року стягнуто заборгованість за договором позики у грошовій одиниці - гривні, а тому в даному випадку підлягає застосуванню ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції.

Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на висновки Верховного Суду України у постанові від 27.01.2016 року по справі №6-771цс15 та у постанові від 02.03.2016 року по справі №6-2491цс15, оскільки фактичні обставини у вказаних справ відрізнялись від обставин даної справи та стосувались в першому випадку стягнення індексації іноземної валюти, а в другому випадку стягнення 3 процентів річних та індексу інфляції за невиконання рішення про задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування реституції.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На думку колегії суддів наведені представником відповідача доводи у апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді