Справа № 367/285/17 Головуючий у І інстанції Саранюк Л. П.
Провадження № 22-ц/780/2999/17 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 52 05.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

05 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді:Березовенко Р.В.,
суддівВолохова Л.А., Фінагеєва В.О.,
з участю секретаряВергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської туберкульозної лікарні № 2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Київської туберкульозної лікарні № 2 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до місцевого суду з позовом про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював в Київській міській туберкульозній лікарні №2 у період з 05.05.2003 р. по 16.12.2016 р. на посадах машиніста фікальної станції та з 15.09.2008 р. оператора на відстійниках.

Наказом № 139-к від 16.12.2016 року був звільнений на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України - виявлення невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи.

Підставою для прийняття рішення про звільнення є: довідка МСЄК № 33344 від 21.06.2010 року, згода профспілкового комітету протокол № 24 від 16.12.2016 року.

Так, згідно протоколу засідання профспілкового комітету КМТЛ №2 від 16.12.2016 року, на порядку денному було питання про звільнення позивача з посади оператора на відстійниках.

При обговоренні підстав для звільнення заслухано голову ПК ОСОБА_6 який пояснив, що в зв'язку з наявністю у позивача другої групи інвалідності, та наданої індивідуальної програми реабілітації інваліда № 98, де визначено обмеження до трудової діяльності, неможливість створення спеціальних умов праці в лікарні, ОСОБА_5 не може працювати на посаді оператора на відстійниках.

Звільнення позивач вважає незаконним оскільки, згідно з положеннями посадової інструкції оператора на відстійниках, затвердженої головним лікарем міської туберкульозної лікарні №2 ОСОБА_7 15.01.2016 року, відсутні відомості щодо його невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі за станом здоров'я, а також позивач ніколи не приховував від керівництва факт наявності інвалідності, та це не було перепоною при виконанні ним своїх посадових обов'язків.

Позивач зазначав, що за весь час роботи не мав зауважень щодо якості виконання обов'язків.

Просив суд поновити його на роботі оператора на відстійниках в Київській міській туберкульозній лікарні №2. Стягнути з Київської міської туберкульозної лікарні №2 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.12.2016 року до дня поновлення на роботі. Стягнути з Київської міської туберкульозної лікарні №2 на його користь 20 000,00 гривень моральної шкоди.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 квітня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_5 на роботі оператора на відстійниках в Київській міській туберкульозній лікарні № 2.

Стягнуто з Київської міської туберкульозної лікарні № 2 на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.12.2016року до дня поновлення на роботі.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 серпня 2017 року стягнуто з Київської міської туберкульозної лікарні №2 на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.12.2016 р. до дня поновлення на роботі, тобто 21.04.2017р. у розмірі 11 888 грн. 10 коп.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить скасувати рішення від 21.04.2017 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в частині поновлення на роботі і в часі оплати вимушеного прогулу відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Посилався на те, що відповідачем повністю дотримано процедуру та порядок розірвання трудового договору на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, оскільки через його стан здоров'я не можна продовжувати виконувати трудові обов'язки за займаною посадою, а у зв'язку з відмовою позивача переведення його на іншу роботу без шкідливих умов праці, отримавши згоду профспілкового комітету на звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 працював в Київській міській туберкульозній лікарні №2 у період з 05.05.2003 р. по 16.12.2016 р. на посадах машиніста фікальної станції та з 15.09.2008 р. оператора на відстійниках, що підтверджується трудовою книжкою.

З 21.06.2010 ОСОБА_5 довічно встановлено другу групу інвалідності у зв'язку з захворюванням пов'язаним з впливом аварії на ЧАЕС та надано висновок про умови та характер праці: може працювати в спеціально створених умовах, що підтверджується довідкою МСЕК серії КИО-1 № 333244.

У позивача також наявна індивідуальна програма реабілітації інваліда (вікова категорія від 18 років і старше) № 98, якою визначено рівень обмеження його життєдіяльності, реабілітаційні заходи та їх реалізація.

15.01.2016 головним лікарем міської туберкульозної лікарні №2 ОСОБА_7 затверджено посадову інструкцію оператора на відстійниках.

Протоколом № 24 засідання профспілкового комітету КМТЛ № 2 розглянуто питання про звільнення оператора на відстійниках ОСОБА_5 та постановлено дати згоду на звільнення згідно зі ст. 40 п. 2 КЗпП України - виявлення невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку та виплатою компенсації за 18 календарних днів невикористаної відпустки.

Наказом №139-к від 16.12.2016 року ОСОБА_5 був звільнений на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України - виявлення невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи.

Листом Обласної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії № 80 від 18.04.2017 надано роз'яснення щодо можливості позивача працювати за станом здоров'я. Зокрема, зазначено, що ОСОБА_5 згідно п. 13.6 індивідуальної програми реабілітації інваліда обмежень життєдіяльності може за станом здоров'я працювати у спеціально створених умовах, якими є комплекс заходів, що забезпечують необхідні для інваліда умови та режим праці: значно скорочений робочий день з наданням рекомендованих видів праці, індивідуальні норми вироблення, введення додаткових перерв в процесі роботи, суворе дотримання санітарно-гігієнічних норм, систематичне медичне обстеження, інші особливості в умовах праці (п. 1.2. Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України від 05.09.2011 р. № 561).

У відповідності до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Пунктом 2 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), зокрема, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в тому числі з підстав п. 2 ст.40 цього Кодексу, може бути проведене лише за попередньою згодою профспілкового органу.

Пленум Верховного Суду України у п.21 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обовязків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» передбачено, що інвалідність - міра втрати здоров'я та обмеження життєдіяльності.

Відповідно до п. 2.1. Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України від 05.09.2011 р. № 561, здатність до праці за конкретною професією у інвалідів з обмеженням критеріїв життєдіяльності може бути збережена повністю або частково, чи відновлена засобами професійної реабілітації, після чого інваліди можуть працювати у звичайних або спеціальних створених умовах.

Згідно ст. 23 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» від 06.10.2005 № 2961-IV, індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, дитина-інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Крім того, статтею 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що відмова в укладенні трудового договору або просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за виключенням випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Згідно із ч. 5 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» працівника, який за станом здоров'я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про охорону праці» працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

Статтею 172 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов'язаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інваліда відповідно до медичних рекомендацій МСЕК, встановити на прохання інваліда неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України факт встановлення працівнику групи інвалідності не може бути підставою для звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Задовольняючи позовні вимоги у частині поновлення ОСОБА_5 на роботі оператора на відстійниках в Київській міській туберкульозній лікарні №2 та стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції виходив з викладених норм чинного законодавства та роз'яснення Обласної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії щодо можливості позивача працювати за станом здоров'я, згідно п. 13.6 індивідуальної програми реабілітації інваліда обмежень життєдіяльності (може за станом здоров'я працювати у спеціально створених умовах).

Висновки суду першої інстанції викладені в рішенні, відповідають вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлена друга група інвалідності із визначенням висновку про умови та характер праці: може працювати в спеціально створених умовах.

Індивідуальна програма реабілітації інваліда № 98 від 22.12.2015 на ОСОБА_5 (далі - ІПР) містить заповнені графи щодо видів та ступеня обмеження життєдіяльності, зокрема, у п. 13.6 ІПР зазначено ступінь обмеження до трудової діяльності у графі II, тобто обмеження другого ступеня.

Ст. 1 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" передбачено, що інвалідність - міра втрати здоров'я та обмеження життєдіяльності.

Відповідно до п. 2.1. Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України від 05.09.2011 р. № 561 (далі - Інструкція про встановлення груп інвалідності) здатність до праці за конкретною професією у інвалідів з обмеженням критеріїв життєдіяльності може бути збережена повністю або частково, чи відновлена засобами професійної реабілітації, після чого інваліди можуть працювати у звичайних або спеціальних створених умовах.

А ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що відмова в укладенні трудового договору або просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається.

ОСОБА_5 згідно п. 13.6 ІПР обмежень життєдіяльності і висновку про умови та характер праці може працювати у спеціально створених умовах, якими є комплекс заходів, що забезпечують необхідні для інваліда умови та режим праці: значно скорочений робочий день з наданням рекомендованих видів праці, індивідуальні норми вироблення, введення додаткових перерв в процесі роботи, суворе дотримання санітарно-гігієнічних норм, систематичне медичне обстеження, інші особливості в умовах праці (п. 1.2. Інструкції про встановлення груп інвалідності).

Заповнення п.7 ІПР із зазначенням "не працює" здійснено відповідно до Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 №757, Форми індивідуальної програми реабілітації інваліда, дитини-інваліда та Порядку їх складання, затверджених наказом МОЗ України від 08.10.2007 № 623 та згідно направлення ОСОБА_5 на МСЕК форми 088/о від 10.12.2015 (п.п.6,7, копія додається).

Крім того, відповідно до п.2.7. Порядку складання форм індивідуальної програми реабілітації інваліда, дитини-інваліда Пункті 4 "Реабілітаційні заходи та їх реалізація" фахівці МСЕК, ЛКК заповнюють відповідно до переліків послуг, що надаються інвалідам, згідно з додатками 1-6 до постанови Кабінету Міністрів України від 08.12.2006 № 1686 "Про затвердження Державної типової програми реабілітації інвалідів", визначаючи в кожному конкретному випадку види та форми реабілітаційних заходів та їх виконавців. ОСОБА_5 народився у 1942 році, тобто на момент складання ІПР був особою пенсійного віку. Послуги з трудової реабілітації такої категорії осіб, згідно з Додатком 6 до Державної типової програми реабілітації інвалідів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.2006 № 1686, не передбачені.

За змістом ст. 16 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" державна типова програма реабілітації інвалідів встановлює гарантований державо перелік послуг з медичної, психолого- педагогічної, фізичної, професійної, трудової, фізкультурно-спортивної, побутової і соціальної реабілітації, технічних та інших засобів реабілітації, виробів медичного призначення, які надаються інваліду, дитині-інваліду з урахуванням фактичних потреб залежно від віку, статі, виду захворювання безоплатно або на пільгових умовах.

А згідно зі ст. 23 цього Закону індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, дитина-інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі апелянтом не наведено доводів, які б спростували висновки суду, викладені в рішенні.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо неможливості позивача працювати в шкідливих умовах праці та неможливості створення спеціальних умов праці на цій посаді, то вони колегією суддів розцінюються критично, оскільки жодного належного та допустимого доказу не підтвердження цих обставин відповідачем надано не було, а саме по собі існування шкідливих умов праці, відповідно до наданих відповідачем протоколів проведення дослідження робочого місця, не свідчать про неможливість праці на цій посаді саме позивача, оскільки таке обмеження, відповідно до його індивідуальної програми реабілітації інваліда №98 відсутнє.

Крім того, з відповіді Обласної спеціалізованої МСЕК від 27 листопада 2017 року, направленої на адресу апеляційного суду вбачається, що з питанням про право ОСОБА_5 працювати на посаді оператора на відстійниках в Київській міській туберкульозній лікарні № 2, з врахуванням карти умов праці робочого місця та протоколів проведення відповідних досліджень відповідачу слід було б звернутися до лікарсько-консультативної комісії за місцем реєстрації (проживання), для складання направлення на МСЕК ф.088/о для визначення показань і протипоказань щодо характеру та умов праці (корегування індивідуальної програми реабілітації інваліда) та з'ясування питання використання результатів атестації робочого місця для розроблення заходів щодо покращення умов праці і оздоровлення працівників, чого перед проведенням звільнення зроблено не було.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Київської міської туберкульозної лікарні № 2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: Л.А. Волохов

В.О. Фінагеєв