АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3513/17 Номер провадження 22-ц/786/2931/17Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

головуючого судді : Кузнєцової О.Ю.

суддів : Одринської Т.В., Триголова В.М.

при секретарі Рибак О.О.

за участі представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Полтаваавтозапчастина»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2017 року

по справі за позовом Приватного підприємства «Полтаваавтозапчастина» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування автомобіля, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2017 року ПП «Полтаваавтозапчастина» звернулось до суду із вказаним позовом та просило визнати недійсним договір дарування автомобіля НОМЕР_1, укладений 11 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог вказувало, що 11 листопада 2016 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5, яка є його донькою, легковий автомобіль НОМЕР_2.

Зазначало, що даний договір є фіктивним, оскільки укладений ОСОБА_3 з метою ухилення від виконання зобов'язань за судовим рішенням про стягнення з нього грошових коштів на користь ПП «Полтаваавтозапчастина» в розмірі 218 143 грн., отже, є недійсним з моменту його укладення.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПП «Полтаваавтозапчастина» відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило ПП «Полтаваавтозапчастина», просило скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_5 прийняла безоплатно у дар легковий автомобіль марки TOYOTA, модель - CAMRY, випуск 2008 року, тип ТЗ легковий седан-В, д.н.з. НОМЕР_3, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 (т.1, а.с.149). Цей дар сторони договору оцінили у 265 600 грн.

Зазначений договір 11 листопада 2016 року посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Губреєвою Ю.М., зареєстровано в реєстрі за №613.

Згідно даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, 12 листопада 2016 року автомобіль марки TOYOTA, модель - CAMRY, випуск 2008 року, тип ТЗ легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 зареєстровано за ОСОБА_5 Новий реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_4 (т.2, а.с.54).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПП «Полтаваавтозапчастина», суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наявних у справі доказів, спірний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заперечуючи проти реальності оспорюваного договору дарування ПП «Полтаваавтозапчастина», всупереч вимогам ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надало належних та допустимих доказів, які б свідчили, що вказаний договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та містить ознаки фіктивності.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Суд першої інстанції належним чином дослідив наявні у справі докази та прийшов до переконливого висновку про те, що вони свідчать про відсутність підстав вважати договір дарування від 11 листопада 2016 року фіктивним.

Апелянтом не надано доказів, які б спростовували встановлені судом факти.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до того, що спірний договір було укладено між близькими особами, а рішенням Київського районного суду м.Полтави від 07 листопада 2016 року в цивільній справі №552/5647/16-ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПП «Полтаваавтозапчастина» заборгованість у розмірі 218 143 грн.

Проте, дані факти самі по собі не можуть свідчити про фіктивність оспорюваного договору дарування, оскільки судом встановлено, що сторони спірного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не проживають однією сім'єю, а отже автомобіль марки TOYOTA, модель - CAMRY, випуск 2008 року, тип ТЗ легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 повністю вибув з володіння ОСОБА_3

Окрім того, допитана в якості свідка ОСОБА_5 вказала, що особисто користується отриманим у дар автомобілем. Вказане підтверджено виконанням ремонту автомобіля НОМЕР_5 на замовлення ОСОБА_5 Таким чином, судом встановлено реальність наслідків укладеного правочину, які були б відсутні у разі його фіктивності.

Судове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача грошових коштів, на яке посилається останній, на час укладення спірного договору дарування 11 листопада 2016 року не набрало законної сили, а його копія не була направлена на адресу відповідача.

Під час розгляду цивільної справи № 552/5647/16-ц, за наслідком якого було ухвалено рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2016 року, заборона на відчуження автомобіля НОМЕР_1 в порядку забезпечення позову не накладалась. Сам автомобіль предметом спору між ПП «Полтаваавтозапчастина» та ОСОБА_8 не був, оскільки позивачем ставилось питання про стягнення з нього грошових коштів.

Постанова державного виконавця Київського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 03 лютого 2017 року про відкриття виконавчого провадження, на яку посилається апелянт, була винесена більше ніж через 2 місяці після укладення спірного договору, а отже жодним чином не могла вплинути на мотиви сторін під час його укладення.

Заперечуючи правомірність рішення місцевого суду, апелянт посилається на правову позицію, висловлену Верховним Судом України 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16. Проте, такі заперечення не заслуговують на увагу, оскільки оскаржуване рішення повною мірою відповідає вказаній правовій позиції.

Так, Верховним Судом України звернено увагу на те, які обставини мають бути встановлені при вирішенні спору про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності, а саме чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Місцевим судом виконано відповідні приписи у повному обсязі, а саме встановлено, що сторони передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а автомобіль, що був предметом правочину вибув із володіння дарувальника.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, ПП «Полтаваавтозапчастина» наведено не було.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Полтаваавтозапчастина» - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: --//-- О.Ю. Кузнєцова

Судді --//-- Т.В. Одринська

--//-- В.М. Триголов

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: О.Ю. Кузнєцова