ухвала

іменем україни

17 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов'язання здійснити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року,

встановила:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», банк, позивач) звернулося до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 22 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 158/04/6 про надання кредиту у розмірі 300 000 грн на строк з 22 червня 2007 року по 21 червня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки від 22 червня 2007 року № 158/04/6/1, за умовами якого предметом іпотеки є домоволодіння АДРЕСА_1, яке належало іпотекодавцю на підставі дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 02 червня 2007 року виконкомом Бердянської міської ради.

17 травня 2010 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на 3/4 частки будинку АДРЕСА_1, тому вона набула статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності па предмет іпотеки.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором позичальником ОСОБА_8, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, визначити спосіб реалізації іпотечного майна, стягнути понесені у справі судові витрати та зобов'язати реєстраційну службу здійснити дії.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості перед ПАТ акціонерний банк «Укргазбанк» за кредитним договором № 158/04/6 від 22 червня 2007 року, яка станом на 09 квітня 2014 року становить 247 404,69 грн, що складається з: заборгованість по кредиту строкова - 110 265,00 грн; заборгованість по кредиту прострочена - 8 519,50 грн; заборгованість по процентах поточна - 2 161,40 грн; заборгованість по процентах прострочена - 60 531,38 грн; пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності - 30 103,84 грн; заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів - 32 823,57 грн; штраф - 3 000,00 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно - 3/4 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, що розташоване на земельній ділянці 1 068,72 кв. м, яке зареєстроване за ОСОБА_6 на праві власності.

Визначено спосіб реалізації зазначеного нерухомого майна, що є предметом іпотеки, а саме 3/4 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, що розташоване на земельній ділянці 1 068,72 кв. м, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, визначеної шляхом його оцінки відповідно до вимог ст. 43 Закону України «Про іпотеку».

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 2 807,76 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що договір іпотеки є способом забезпечення виконання зобов'язання за укладеним між сторонами кредитним договором, тобто є похідним від основного кредитного зобов'язання і діє до припинення основного зобов'язання, що прямо передбачено ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а ОСОБА_8 банку кошти не повернув.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитися не можна.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 22 червня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 158/04/6 про надання кредиту у розмірі 300 000 грн на строк з 22 червня 2007 року по 21 червня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки від 22 червня 2007 року № 158/04/6/1, за умовами якого предметом іпотеки є домоволодіння АДРЕСА_1, яке належало іпотекодавцю на праві власності.

Зазначений договір було посвідчено 22 червня 2007 року приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т.Т., зареєстровано в реєстрі за № 1494, накладено заборону відчуження зазначеного в договорі володіння до припинення чи розірвання договору, зареєстровано в реєстрі за № 1495.

Із копії заяви від 22 червня 2007 року видно, що ОСОБА_6 дала свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_7 договору іпотеки щодо домоволодіння АДРЕСА_1. У заяві також зазначено, що домоволодіння є об'єктом права їх з чоловіком спільної сумісної власності, а договір іпотеки укладається її чоловіком в інтересах сім'ї на умовах, які вони попередньо обговорили.

ОСОБА_8 не виконав обов'язків, покладених на нього умовами договору.

Станом на 09 квітня 2014 року утворилася заборгованість в розмірі 247 404,69 грн, що складається із: заборгованості за кредитом строкової - 110 265,00 грн; заборгованості за кредитом простроченої - 8 519,50 грн; заборгованості за процентами поточної - 2 161,40 грн; заборгованості за процентами простроченої - 60 531,38 грн; пені за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності - 30 103,84 грн; заборгованості за пенею за несвоєчасну сплату процентів - 32 823,57 грн; штраф - 3 000,00 грн.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 травня 2010 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на 3/4 частки вищезазначеного будинку на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2006 року.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Пунктом 2.3.7 договору іпотеки також передбачено, що при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача предмета іпотеки.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення своїх вимог з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину такого рішення, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, а також з аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що в розумінні норми статті 39 цього Закону зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1923цс15.

З огляду на зазначене суди у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, повинні надати оцінку доводам і доказам сторін стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу та щодо розмірів вкладів, про необхідність дослідження документів про укладення договорів, про обов'язковість оцінки всіх доказів, перевірки та проведення розрахунків сум і наведення відповідних результатів у судовому рішенні.

Так, апеляційний суд вищевикладеного належним чином не врахував, не перевірив доводів відповідачів про виконання у вересні 2015 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 11 грудня 2013 року про солідарне стягнення з ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_7 на користь банку заборгованості за кредитним договором в сумі 204 006 грн 33 коп, у тому числі 164 475 грн - тіло кредиту, 22 935 грн - простроченого кредиту, процентів, пені, не визначив точної суми заборгованості боржника, а також не перевірив, чи виконано судом першої інстанції вимоги ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» щодо зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, та встановлення її в грошовому вираженні.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак