Справа № 136/993/17
Провадження №22-ц/772/2945/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач :Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Якименко М.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 10.10.2017, ухвалене суддею Липовецького районного суду Вінницької області Стадником Сергієм Івановичем,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 28.02.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 31.05.2017 року в неї перед банком утворилася заборгованість в розмірі 22 267,54 грн., з них: 496,16 грн. заборгованість за кредитом, 16 634,83 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 600,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1 036,55 грн. штраф (відсоткова складова), яку позивач просить стягнути на його користь із відповідача.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 10.10.2017 позов було задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" () заборгованість за договором №б/н від 28.02.2012 року станом на 31.05.2017 року в розмірі 1 036 (одну тисячу тридцять шість) грн. 59 коп., з них: 496,16 грн. - заборгованість за кредитом, 540,43 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

З таким рішенням в частині зменшення розміру стягуваних відсотків позивач не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважаючи, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині зменшення заборгованості за відсотками, пенею та штрафами та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, прийшла до наступного висновку.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції було встановлено, що 28.02.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобовязався надати відповідачу кредит в сумі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки 07/16 .

Банк свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором виконав в повному обсязі, що підтверджується випискою по особовому рахунку.

ОСОБА_2 припинила виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у звязку з чим станом на 31.05.2017 року в неї виникла заборгованість, яка за розрахунками ПАТ КБ "ПриватБанк" становить 22 267,54 грн., з них: 496,16 грн. заборгованість за кредитом, 16 634,83 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 600,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1 036,55 грн. штраф (відсоткова складова).

Із заяви ОСОБА_2 від 28.02.2012 року слідує, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, посилаючись на ст.ст. 10, 60 ЦПК України, виходив з того, що позивачем в якості доказів були надані Умови та Правила банківського обслуговування не містять підпису позичальника, який би підтверджував, що саме із цими Умовами і Правилами був ознайомлений позичальник, підписуючи заяву, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору кредиту. За відсутності доказів, які б підтверджували письмове погодження позичальником взяття на себе зобовязань зі сплати неустойки (пеня, штраф) в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, суд визнав вимогу про стягнення штрафу і пені безпідставною.

Суд вважав доведеними вимоги позивача щодо стягнення тіла кредиту, проте самостійно зробив перерахунок відсотків за користування кредитом, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо домовленості сторін з приводу зміни процентної ставки за користування кредитом. Оскільки зміна банком розміру процентної ставки за кредитним договором була зроблена в односторонньому порядку, відповідно до пункту 1.1.3.2.3 Умов та Правилами банківського обслуговування, який згідно частини третьої статті 10561 ЦК України слід вважати нікчемним, а тому з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30 %.

Колегія з таким висновком не погоджується .

Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 1056-1ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Так, при зверненні до суду із вказаним позовом в обґрунтування своїх вимог Банком були надані копії, зокрема, таких документів: розрахунок заборгованості за договором № б/н від 28.02.2012, анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

З вказаної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_2 28.02.2012 звернулась до ПАТ «КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитних коштів, які містяться на кредитній карті у встановленому лімітному розмірі.

Така анкета-заява містить застереження щодо ознайомлення з умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, факт ознайомлення з якими та погодження з ними підтверджується підписом клієнта.

ОСОБА_2 своїм підписом, який був поставлений на такій анкеті-заяві підтвердив факт того, що вона ознайомлена із зазначеними умовами та отримала зазначені кошти.

З наданої Банком Виписки по карті відповідача за період з 01.01.1999 по 27.08.2017 вбачається, що останньою датою поповнення ОСОБА_2 карткового рахунку було 12.02.2014 на суму 500,00 грн. Після вказаної дати відповідачем погашення існуючої заборгованості не здійснювались. Строк дії картки з кредитним лімітом 07/2016.

Таким чином існування заборгованості у відповідача перед Банком по тілу кредиту знайшло своє підтвердження на основі належних письмових доказів, а тому колегія вважає з потрібне стягнути з відповідача борг в розмірі 496,16 грн, що складає тіло кредиту.

Відповідно до розрахунку заборгованості починаючи з 26.12.2013 за ОСОБА_2 рахується також заборгованість по відсотках за його користування, оскільки саме з цього часу вона припинила виконувати свої зобовязання за кредитним договором належним чином.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» встановлено умови нарахування процентів за користування коштами на такій карті.

Відповідно до Анкети-заяви відповідач ознайомлений та погоджується з такими тарифами Банку.

Відповідним розрахунком, який був наданий суду першої інстанції, підтверджується існування заборгованості також по відсотках за користування кредитом та пені, що становить 16603,99 грн та 3600,00 грн, відповідно.

Отже, зазначені суми, які виникли в результаті неналежного виконання позичальником своїх обовязків перед Банком, також підлягають стягненню на користь Банку з ОСОБА_2.

Здійснюючи самостійний перерахунок розміру відсотків за користування кредитом суд першої інстанції припустився помилки, вважаючи п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил банківського обслуговування, яким була підвищена відсоткова ставка, нікчемним, оскільки, як вже було зазначено, позичальник погодила підписанням анкети-заяви зокрема і цей пункт.

Згідно із ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалось колегія визнала обґрунтованою вимогу щодо стягнення з нього неустойки, оскільки за ним рахується сума невиконаного зобовязання.

Проте, щодо стягнення з ОСОБА_2 штрафів колегія зазначає таке.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 кредитного договору при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору ( 500 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій).

Тобто у кредитному договорі за одне порушення встановлено два види відповідальності: штраф та пеня, що є порушенням ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За цих обставин колегія суддів вважає, що вказані Банком суми штрафів стягненню з відповідача не підлягають.

У скарзі Банк зазначав, що суд першої інстанції, всупереч вимогам процесуального законодавства ухвалив рішення без обґрунтування відмови у стягненні частини заборгованості по процентам, безпідставно дійшов висновку про зменшення суми боргу та взагалі не вказав причини відмови у задоволенні частини вимог.

Доводи апеляційної скарги є вагомими та вказують на очевидну невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, не вжив заходів для встановлення обставин, які мають значення для справи, а тому прийшов до неправильного висновку про часткове задоволення позову. В зв'язку з чим рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь банку 1489,59 гривні судових витрат, що є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог, а також 1760, 00 гривень, які були сплачені Банком за подання апеляційної скарги (всього 3249,59 гривні).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 549, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 141, 259, 268, 374, 376, 380, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 10.10.2017 скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в сумі 20730,99 гривень, з яких: 496,16 гривень - тіло кредиту, 16634,83 гривень - нараховані відсотки за користування кредитом, 3600,00 гривень пені.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» понесені останнім судові витрати в сумі 3249,59 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2017 року.

Головуючий

Судді: