Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2444/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

14.12.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2017 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2про стягнення кредитної заборгованості,

УСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із вказаним позовом до ОСОБА_2, в якому просилостягнути заборгованість у розмірі 9774,04 грн. за кредитним договором б/н від 14.05.2010 року та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 14 травня 2010 року між позичальником ОСОБА_3 і банком укладено кредитний договір шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 20000 гривень. 29.01.2016 року позичальник ОСОБА_3 померла. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком становила 9774 гривні 04 копійки. Позивач зазначив, що спадкоємці позичальника в період з 29.01.2016 року по 29.07.2016 року мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини. Враховуючи, що на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем постійно проживав ОСОБА_2 і вважається таким, що прийняв спадщину, тому останній повинен відповідати за борги спадкодавця.йняв спадщину.

Заочним рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» ставиться питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про задоволення позову. Зазначено, що суд неповно зясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. ОСОБА_3 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та підписала заяву № б/н від 14.05.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 20000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 29.01.2016 року позичальниця померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.02.2016 року. Спадкоємцем померлої є її чоловік ОСОБА_2, який постійно проживав з померлою на момент її смерті та вважається таким, що прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Станом на дату смерті заборгованість позичальниці перед банком за кредитним договором № б/н від 14.05.2010 року становила 9774,04 грн., розрахунок заборгованості є у матеріалах справи. Висновки суду щодо відсутності доказів про вартість спадкового майна не ґрунтуються на матеріалах справи та суперечать вимогам чинного законодавства, суд в порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин, на які посилались сторони, не ро'яснив про права щодо подання додаткових доказів, заявлення клопотань, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій.. Під час судового розгляду справи судом не піддано сумніву обставини справи, зокрема щодо наявності заборгованості за кредитним договором, прийняття відповідачем спадщини, факту своєчасного направлення на адресу відповідача претензії кредитора та її невиконання, прав позивача вимагати повернення боргу померлого позичальника у межах вартості успадкованого майна. Позивач, як кредитора спадкодавця, повинен доказувати обставини про розмір боргових зобов'язань боржника на день відкриття спадщини, а до обов'язків спадкоємців у разі заперечення ними заявлених вимог належить доведення розміру своєї відповідальності перед кредитором, а саме, вартості успадкованого майна.

Сторони в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України (а.с.112,113).

Частиною 2 статті 305 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 травня 2010 року між позичальником ОСОБА_3 і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №б/н, шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 20000 грн., що підтверджується копією анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.10-45).

29 січня 2016 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія І-ОЛ №221733 (а.с.48).

На дату смерті позичальника ОСОБА_3 мала заборгованість по кредиту перед банком, яка становила 9774,04 грн. (а.с.6-9).

ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося із претензією від 05 червня 2016 року до Маловисківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області про надання інформації про коло осіб спадкоємців померлої ОСОБА_3 і отримало відповідь, що претензія прийнята 07 липня 2017 року і зареєстрована, в зв'язку з цим 07 липня 2016 року відкрита спадкова справа № 249/2016 після смерті ОСОБА_3 (а.с.49, 53).

Як вбачається з копії спадкової справи № 249/2016 до майна померлої 26 січня 2016 року ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 не подавав заяву про прийняття спадщини після смерті дружини та не отримував свідоцтва про право на спадщину, спадкова справа заведена на підставі претензії кредитора публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», в порядку статті 1281 ЦК України (а.с.84-88).

08 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направляло на адресу ОСОБА_2 листа-притензію від 28.07.2016 року про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором №б/н від 14 травня 2010 року (а.с.54).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов'язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємця.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд встановив і правильно виходив з того, що обставини одержання ОСОБА_2 у спадщину майна після смерті ОСОБА_3, за рахунок якого можливо погасити заборгованість перед банком, грунтуються на припущеннях.

Відповідач у своїх запереченнях заявив, що у його померлої дружини не було у власності будь-якого майна, тому після її смерті він не подавав заяви про прийняття спадщини через відсутність спадкового майна (а.с.77).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановив, що позивачем не надано суду в порядку ст. ст. 10, 60, ЦПК України належних доказів, які б свідчили про одержання відповідачем майна у спадщину після смерті боржника ОСОБА_3, за рахйнок якого він міг би погасити заборгованість.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 1282 ЦК України, про отриманя ОСОБА_2 у спадок після смерті ОСОБА_3 майна, у межах вартості якого може бути задоволено вимоги кредитора.

Позивач в суд першої інстанції не з'являвся, подав заяву про розгляд справи за його відсутності і зазначив, що всі докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви у нього відсутні (а.а.62).

Враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, передбачені ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд першої інстанції не зобов'язаний був за власною ініціативою збирати (витребовувати) докази щодо наявності у ОСОБА_3 на час смерті права власності на рухоме чи нерухоме майно, інші об'єкти цивільних прав.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: