Справа № 457/1188/13 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/2055/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю - апелянта ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, представника позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9, представника відповідача ОСОБА_10 - ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 29 березня 2016 року, додаткове рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 квітня 2016 року та додаткове рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

в с т а н о в и л а :

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме: просять визнати за позивачами право власності на господарські надвірні споруди - 3 (три) сараї, позначені на плані бидинковолодіння по АДРЕСА_1, вбиральну, позначену на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, фактично розташовані на АДРЕСА_2, у частках, що відповідають розміру часток співвласників у будинковолодінні; зобов'язати відповідачів внести відповідні зміни до правовстановлюючих документів та технічної документації шляхом виключення господарських надвірних будівель - 3 (трьох) сараїв, позначених на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, та вбиральні, позначені на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Позивачі позовні вимоги мотивують тим, що вони ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку з надвірними господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Кожній із них належить по 1/6 ідеальній частині зазначеного будинку. Іншою половиною будинку в рівних частках - володіють ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які є спадкоємцями ОСОБА_13 - власника 1/2 частини будинку. Власниками сусіднього будинку та суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 є відповідачі: ОСОБА_12, ОСОБА_8 У 2000 році вони приватизували земельну ділянку під обслуговування житлового будинку та господарських будівель. На даний час позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 оформляються необхідні документи для отримання свідоцтва про право на спадщину. В ході оформлення документів з'ясувалося, що господарські будівлі під назвою «сарай», позначені в технічній документації на їхнє будинковолодіння по АДРЕСА_2 включено у правовстановлюючий документ та зареєстровано за будинковолодінням по АДРЕСА_1. Окрім того, невід'ємною частиною цих будівель є ще й сарай під літ. «Ж» та вбиральня під літ. «Н», якими вони також користуються. А тому, оскільки починаючи з 1958 року їх спадкодавці ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_13, фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіли та користувалися майном відповідачів (а після їх смерті і позивачі), а саме: господарськими будівлями - вбиральнею під літ. «Н» і сараями під літ. «Д», «Ж», «З», які згідно техдокументації на будинковолодіння по АДРЕСА_1 належать відповідачам, утримували їх, заявляють про застосування ч.2 ст. 344 ЦК України. Крім цього, зазначають, що починаючи з 1988 року (отримання свідоцтва про право на спадщину за законом), добросовісно, відкрито, та безперервно вони користуються земельною ділянкою, на якій розміщена дана частина домоволодіння АДРЕСА_1 , вносять плату за землекористування, утримують її, підтримують в належному стані, використовують для своїх побутових потреб.

З тих же підстав позивач ОСОБА_6 звернулась до суду з аналогічними позовними вимогами до ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, які обґрунтовує тими ж обставинами, що й позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4

В подальшому ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 подали до суду заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої просять визнати належними до будинковолодіння по АДРЕСА_2 за давністю користування надвірні господарські споруди, зазначені у правовстановлюючих документах на будинковолодіння по АДРЕСА_1, а саме: 3 (три) сараї, позначені на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, вбиральню, позначену на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 право власності на господарські надвірні споруди - 3 (три) сараї, позначені на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, вбиральню, позначену на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, які фактично розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_2, у частках, що відповідають розміру часток співвласників у будинковолодінні; зобов'язати ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 внести відповідні зміни до правовстановлюючих документів та технічної документації шляхом виключення господарських надвірних будівель - 3 (трьох) сараїв, позначених на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, та вбиральні, позначеної на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовів відмовлено.

15 квітня 2016 року по справі ухвалено додаткове рішення, яким вирішено доповнити рішення Трускавецького міського суду від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, наступним абзацом:.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 5920 грн. витрат пов'язаних з проведення судової експертизи.

Додатковим рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року доповнено рішення Трускавецького міського суду від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, наступними абзацами:.

В задоволенні позовної вимоги про визнаня належними до будинковолодіння по АДРЕСА_2 за давністю користування надвірних господарських споруд, зазначених у правовстановлюючих документах на будинковолодіння по АДРЕСА_1, а саме: 3 (трьох) сараїв, позначених на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, вбиральні, позначеної на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, відмовити.

В задоволенні позовної вимоги про зобовязання ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 внести відповідні зміни до правовстановлюючих документів та технічної документації шляхом виключення господарських надвірних будівель 3 (трьох) сараїв, позначених на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, та вбиральні, позначені на плані будинковолодіння по вул. АДРЕСА_1, відмовити.

Не погоджуючись із рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 29 березня 2016 року, додатковим рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 квітня 2016 року та додатковим рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року, ОСОБА_2 оскаржила такі в апеляційному порядку, подавши апеляційні скарги.

В обґрунтування апеляційних скарг покликається на те, що оскаржувані рішення є незаконними, необґрунтованими, такими, що ухвалені без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та такими, що ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права. Покликається на приписи ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зазначає, що позивачі та відповідачі в справі є співвласниками двох суміжних будинковолодінь по АДРЕСА_2. відповідачам на праві спільної часткової власності - будинок НОМЕР_1. На земельній ділянці, яка перебуває в користуванні позивачів, окрім житлового будинку, позначеного на плані літерою «А-1», знаходяться також і господарські будівлі - сараї, позначені на плані літерами «Д», «Ж», «З», та вбиральня, позначена на плані літерою «Н» (надалі - спірні господарські будівлі),- якими позивачі, користуються понад 40 років.

До того цими будівлями користувалися її батьки та баба (як встановлено після 1971 року), використовуючи їх для зберігання садово-городнього інвентарю, старих предметів домашнього вжитку, старих мотоциклів тощо.

Проте, як було з'ясовано, позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під час оформлення спадкових прав на 1/2 ідеальну частину житлового будинку по АДРЕСА_2, спірні господарські будівлі належать до будинковолодіння (включені до правовстановлюючих документів) відповідачів.

У 1999 році відповідачами було приватизовано присадибну земельну ділянку. Спільна межа з позивачами погоджена не була. При цьому при приватизації відповідачами не було вказано як таку, що належить до їхнього будинковолодіння, земельну ділянку, на якій розміщені спірні господарські будівлі.

Щодо закріплення на праві користування за будинковолодіння по АДРЕСА_1, то таке відбулося на підставі рішення виконавчого комітету Трускавецької міської Ради депутатів трудящих від 19 липня 1954 року № 245 «Про результати обміру земель по будівельних кварталах №№ 16, 17, 20, 21, 24, 28» (т.1, а.с.92), Проте, в наступному, рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської Ради народних депутатів Львівської області від 12 вересня 1985 року № 263 «Про додаткове виділення земельної ділянки площею 1,5 та в районі АДРЕСА_3 для приведення площі санаторію «ІНФОРМАЦІЯ_2» у відповідність до БНіП було додатково виділено земельну ділянку 1.6 га в районі АДРЕСА_1, в тому числі і шляхом вилучення частини земельної ділянки, що її було закріплено за будинковолодінням відповідачів рішенням виконкому від 19 липня 1954 року № 245. Це підтверджується, зокрема:

- рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради народних депутатів Львівської області від 16 липня 1987 року № 210 «Про створення комісії по оцінці будівель і споруд, які підлягають знесенню, плодово-ягідних насаджень, які підлягають вилученню у зв'язку з відводом земельних ділянок для державних і громадських потреб (т.1, а.с.185);

- Оціночною відомістю на виграш по посадці дерев, кущових ягідників, що знаходяться на земельній ділянці домоволодіння в АДРЕСА_1 та підлягають відчуженню. Власник ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_16, загальна вартість затрат по посадці згідно якої становить 267,10 крб. (а.с.193, а.с.63 інвентаризаційної справи № 748);

- Схемою розташування дерев, які підлягають зносу в АДРЕСА_1, згідно якої було вилучено земельну ділянку орієнтовно розміром 43 X 21,6 м = 930 кв.м (площу вказано приблизно, згідно розмірів, позначених на Схемі) (а.с.192, а.с.64 інвентаризаційної справи № 748);

- Ескізом садибної ділянки АДРЕСА_1, на якому схематично зображено частину земельної ділянки, яка перебувала в користуванні відповідачів, підлягала вилученню з метою приєднання до земельної ділянки санаторію «ІНФОРМАЦІЯ_2» (а.с.65 інвентаризаційної справи № 748).

Незважаючи на те, що в матеріалах справи наявні перелічені нею вище документальні докази, суд не надав їм належної оцінки, внаслідок чого прийшов до хибного висновку про те, що в користуванні відповідачів знаходиться земельна ділянка площею 2240 кв.м.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що не погоджується із висновками суду першої інстанції, що у 1999 році, згідно рішення Трускавецької міської ради народних депутатів № 290 від 16.12.1999 року ОСОБА_12 було передано у власність шляхом приватизації 0, 0669 га, ОСОБА_10 - 0,0216 га, ОСОБА_8 - 0.0300 га із земель, що перебували у їхньому користуванні для обслуговування житлового будинку, про що видано відповідно Державні акти на право приватної власності на землю серія НОМЕР_2. НОМЕР_3, НОМЕР_4, оскільки, на її думку, даний висновок суду є дослівною цитатою із заперечення на позовну заяву про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю від 02 жовтня за підписом відповідачів (а.с.85), проте, документи, на які міститься посилання у цьому висновку, в матеріалах справи відсутні. Відтак, об'єктивно, суд не міг прийти до такого висновку, а судячи з наведеного, керувався виключно позицією сторони відповідачів, грубо порушивши принцип рівності сторін.

Крім того, в ході судового розгляду справи, судом було зібрано достатньо доказів (які, однак, не знайшли свого відображення в оскаржуваному рішенні), що спірні господарські будівлі впродовж тривалого часу (понад 40 років) відкрито і безперешкодно використовувалася апелянтом, членами її сім'ї та іншими позивачами, для обслуговування саме їм належного житлового будинку, і не використовувалася відповідачами як річ, приналежна до їхнього будинковолодіння.

Просить рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 29 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Одночасно, з відступленням за межі позовних вимог просить припинити право власності на надвірні господарські будівлі, позначені на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1.

В обґрунтування апеляційної скарги стосовно оскарження додаткового рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 квітня 2016 року, апелянт покликається на те, що як вбачається з тексту оскаржуваного додаткового рішення, таке ухвалено за заявою представника відповідачів ОСОБА_9 На думку апелянта, суду нічого не перешкоджало встановити ці обставини та відобразити їх в оскарженому нею рішенні в даній справі від 29 березня 2016 року, виготовлення якого зайняло у суду понад 8 днів.

При цьому зазначає, що поза увагою суду залишилася та обставина, що експертиза в справі була призначена за клопотанням позивачів (т.2 а.с.45, 46), які усвідомлювали, що задоволення клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи потягне за собою витрати на її проведення саме для тієї сторони, яка таке клопотання заявила.

Покликається на пункт 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» . При цьому витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну (стаття 86 ЦПК України).

Після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК України. При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» встановлено граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз.

Вважає, що з урахуванням приписів ст. 88 ЦПК України та рекомендацій пункту 35 постанови ВССУ № 10, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Додаткове рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 квітня 2016 року просить скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги стосовно оскарження додаткового рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року, апелянт покликається на те, що оскаржуване додаткове рішення судом не вмотивоване, а просто відмовлено в задоволенні позовних вимог за принципом «ланцюгової реакції», якщо відмовлено в задоволенні позовних вимог в основному рішенні, то слід відмовити і в задоволенні інших позовних вимог. Окрім того, судом першої інстанції не наведено належних мотивів, з посиланням на норми матеріального права, які б слугували підставою для відмови в задоволенні тих позовних вимог, які стали предметом ухвалення додаткового рішення.

Просить додаткове рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 є співвласниками житлового будинку з надвірними господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2. ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 належить по 1/6 ідеальній частині зазначеного будинку, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.10.1988 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.11.1988 року. Позивачі у справі є внуками ОСОБА_15 та ОСОБА_14 (попередніми власниками будинковолодіння по АДРЕСА_2). У даних свідоцтвах зазначено, що до складу спадкового майна ввійшли відповідні частини житлового дерев'яного будинку, розташованого на земельній ділянці площею 565 кв.м. Не ввійшли до складу спадщини, але вже були на той час розташовані самовільно збудовані сіни під літ «а», літня кухня під літ «Б», кладовки під літ. «б», «в», «г», та гараж під літ. «Д».

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 належить по 1/4 ідеальній частині зазначеного будинку, підтвердженням чого є свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.02.2014 року. У даному свідоцтві зазначено, що до складу спадкового майна ввійшли відповідні частини житлового дерев'яного будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2.

Згідно рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради депутатів трудящих від 19.07.1954 року №245 «Про результати обміру земель по будівельних кварталах №№16, 17, 20, 21, 24, 28» за будинком по АДРЕСА_2 була закріплена земельна ділянка площею 565 кв.м.

Також, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_12 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_17, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.12.1974 р., реєстр. №2888. До складу спадщини ввійшла 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1. ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 успадкували у рівних частках половину будинку з відповідною частиною господарських будівель. На іншу частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель видане Свідоцтво на право власності на частку в спільному майні подружжя від 30.12.1974 р., реєстр. №2881 на ім'я ОСОБА_12

Відповідно до рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради депутатів трудящих від 19.07.1954 року №245 «Про результати обміру земель по будівельних кварталах №№16, 17, 20, 21, 24, 28» за будинком по АДРЕСА_1 була закріплена земельна ділянка площею 2 240 кв.м.

У 1999 році згідно рішення Трускавецької міської ради народних депутатів №290 від 16.12.1999 року ОСОБА_12 було передано у власність шляхом приватизації 0,0669 га, ОСОБА_10 - 0,0216 га, ОСОБА_8 - 0,0300 га з земель, що перебували у їхньому користуванні для обслуговування житлового будинку, про що видано відповідно Державні акти на право приватної власності на землю серія НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4.

ОСОБА_12 31.10.2012 року звернулася до Трускавецької міської ради з заявою про надання у власність частини земельної ділянки, яка ще не була нею приватизована під садівництво.

Рішенням №539 від 20 червня 2013 року Трускавецька міська рада надала дозвіл ОСОБА_12 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,0220 га.

Ліцензованою землевпорядною організацією виготовлено план земельної ділянки, яка залишилася неприватизованою відповідачами загальною площею 0,0332 га. Така ж площа земельної ділянки підтверджена висновком судового експерта.

На земельній ділянці, яку має намір приватизувати ОСОБА_12 і яка з 1954 року на законних підставах перебуває у користуванні сім'ї ОСОБА_12, знаходяться три господарські будівлі (сараї) та вбиральня.

Про належність господарських будівель саме до будинковолодіння АДРЕСА_1 свідчать матеріали інвентаризаційної справи №748 та висновок №1996 судової земельно-технічної експертизи від 03.11.2015 року.

Так, згідно даних інвентаризаційної справи по будинковолодінню АДРЕСА_1 станом на 12 липня 1962 року вказане домоволодіння складалося із таких складових: будинку «А-1», веранди «а», трьох сараїв під літерами «Б-1», «Б"», «Б-1», вбиральні «У» та було розташоване на земельній ділянці загальною площею 2240 кв.м.

Згідно зведених актів вартості будівель і споруд станом на 03.04.1989 року, 19.04.1990 року, 20.11.2012 року будинковолодіння складалося з таких складових: житлового будинку «А-1», житлового будинку «Б-1», сарай «В», сарай «Г», сарай «К», погріб «m», сарай «Є», вбиральня «Е», сарай «Д», сарай «З», сарай «Ж», вбиральня «И», огорожа 1-3, замощення I II, колонка «к».

При цьому зі схем-плану земельної ділянки вбачається, що будівлі сараїв, позначених у попередньому акті вартості будівель під літерами «Б-1», «Б» та вбиральня «У» змінили літерацію відповідно на «З», «Д», «Ж» та вбиральню «И». Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що протягом багатьох десятків років ці господарські будівлі були складовою будинковолодіння НОМЕР_1.

В акті про закінчення будівництва і введення в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 (після реконструкції), затвердженого розпорядженням міської адміністрації Трускавецької міської ради народних депутатів №126-р від 14.03.1994 року, в графі «Надвірні будівлі» зазначено 6-ть сараїв 1,6х2,3 м; 3,42х2,5;4,6х2,6; 3,5х2,4; 2,03х3,9; 7,03х3,9; вбиральні, погреба. Розміри трьох з цих сараїв відповідають розмірам оспорюваних господарських будівель, позначених на схем-планах земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_1.

Право власності на дане будинковолодіння зареєстроване у відповідних частках за відповідачами у справі. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно складовими частинами об'єкта нерухомого майна - житлового будинку з надвірними спорудами є, серед іншого сараї, позначені буквами «З», «Д», «Ж» та вбиральня «И».

Крім того, схем-план земельної ділянки, доданий позивачами до позову, не відповідає схем-плану земельної ділянки будинковолодіння по АДРЕСА_2, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи по цьому будинку.

Експертом у своєму висновку чітко встановлено, що господарські будівлі, позначені літерами «З», «Д», «Ж» та вбиральня «Н» розташовані в межах земельної ділянки площею 2240 кв.м., що виділена рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради депутатів трудящих від 19.07.1954 року №245 «Про результати обміру земель по будівельних кварталах №№16, 17, 20, 21, 24, 28» для будинковолодіння АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовів суд першої інтанції виходив з вимог ЦК України. Так, в ідповідно до ст. 190 ЦК України майном, серед іншого, визначається окрема річ, сукупність речей. При цьому окремою річчю є житловий будинок, як і складна річ за ст. 188 ЦК України, зокрема садиба за визначенням ст. 381 ЦК України. До сукупності речей належать головна річ та її приналежність, як вони визначені за ст. 186 ЦК України, до яких будуть відноситися жилий будинок (головна річ) та підсобні господарські будівлі та споруди (приналежність), які, маючи спільне призначення, утворюють домоволодіння.

Відповідно до вимог ст. 186 ЦКУ річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Будинковолодіння АДРЕСА_1 є садибою в розумінні норм ст.381 ЦК України. До складу садиби належить житловий будинок, земельна ділянка, на якій він розташований, господарсько-побутові будівлі, які забезпечують власника необхідними для проживання засобами благоустрою (сарай, гараж, тощо), комунікації та багаторічні насадження. Садиба є цілісним майновим комплексом, покликаним забезпечувати житлові інтереси громадян та ведення ними побутово-господарської діяльності.

Правове значення визнання садиби самостійним об'єктом права власності полягає, зокрема у тому, що у разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується уся садиба, якщо інше не передбачено договором або законом. Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю.

Таким чином, розташовані на території (земельній ділянці) житлового будинку господарські споруди та будівлі є приналежністю головної речі - жилого будинку. Законом не передбачено окреме оформлення права власності на такі споруди, а тому вони не є самостійними об'єктами права власності.

Об'єктом цивільних прав можуть бути речі, в тому числі нерухомі. До нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст.181 ЦК України).

Приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, а тому є залежною від головної речі і має допоміжний статус. За загальним правилом приналежність наслідує долю головної речі. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі.

І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ.

Виходячи з системного аналізу вищезазначених норм права, суд першої інстанції прийшов до правильного висновкау про те, що господарські будівлі (сараї) не можуть бути самостійним об'єктом цивільних прав, оскільки слідують за головною річчю - житловим будинком. А тому визнання за позивачами права власності на господарські будівлі, які не є окремими об'єктами цивільних прав є безпідставним.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.8 Постанови "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" №7 від 04.10.1991 року зі змінами різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не були обумовлені їх знесення або перенос попереднім власником.

Водночас державній реєстрації підлягає право власності на головну річ, а витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно має містити інформацію про приналежну річ у розділі "опис нерухомого майна".

Станом на 1988 рік на земельній ділянці площею 565 кв.м. не знаходилися господарські будівлі, позначені на сучасному схем-плані літерами «З», «Д», «Ж» та вбиральня «Н».

Таким чином, ні законом, ні будь-яким договором не визначалося, що допоміжні речі - спірні господарські будівлі слідують за головною річчю - житловим будинком у складі садиби по АДРЕСА_2.

Натомість письмові докази, які містяться в матеріалах справи, у тому числі в інвентаризаційній справі, витребуваній з Дрогобицького МБТІ, беззаперечно свідчать, що спірні господарські будівлі належать до будинковолодіння АДРЕСА_1 як допоміжні речі, що слідують за головною річчю - житловим будинком по АДРЕСА_1 понад 60 років.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У п.6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України у своїй постанові №5 від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю слід враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Проте, проаналізувавши пояснень сторін у справі та самі позовні вимоги, також покази свідків, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, прийшов до правильного висновку про обізнаність позивачів про приналежність спірних господарських будівель саме до будинку НОМЕР_1. З пояснень ОСОБА_12, письмового пояснення ОСОБА_18 - сестри бабусі позивачів у справі вбачається, що у свій час ОСОБА_12 просто надавала дозвіл на тимчасове користування ОСОБА_15 сараями та вбиральнею, доки остання не збудувала свої споруди, про які зазначено у свідоцтвах про право на спадщину, пред'явлені позивачами.

Свідки з боку відповідачів пояснили і їхні пояснення підтверджуються матеріалами інвентаризаційної справи, що ці господарські будівлі від житлового будинку НОМЕР_1 були відділені невеликою огорожею з побутових мотивів, але ця огорожа не була межею земельних ділянок будинковолодінь НОМЕР_1 та НОМЕР_5.

За неведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовів. А відтак, рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 29 березня 2016 року слід залишити без змін.

Ухвалюючи додаткове рішення від 16 грудня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги - про визнаня належними до будинковолодіння по АДРЕСА_2 за давністю користування надвірних господарських споруд, зазначених у правовстановлюючих документах на будинковолодіння по АДРЕСА_1, а саме: 3 (трьох) сараїв, позначених на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, вбиральні, позначеної на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1;

про зобовязання ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_10 внести відповідні зміни до правовстановлюючих документів та технічної документації шляхом виключення господарських надвірних будівель 3 (трьох) сараїв, позначених на плані будинковолодіння по АДРЕСА_1, та вбиральні, позначені на плані будинковолодіння по вул. АДРЕСА_1, є похідними від позовної вимоги про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у задоволенні якої судом відмовлено, тому і в задоволенні таких також слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак додаткове рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року також слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 29 березня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 грдня 2016 року ухвалені судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 29 березня 2016 року та додаткового рішення цього ж суду від 16 грдня 2016 року відсутні.

Ухвалюючи додаткове рішення від 15 квітня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ухвали Трускавецького міського суду від 14.05.2014 року, у даній справі призначалась судова будівельно-технічна експертиза. Як вбачається з листа Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз та платіжного доручення №47 від 10.03.2015 року, здійснено оплату за проведення даної експертизи в сумі 5920 грн., тобто понесено витрати пов'язані з проведення судової експертизи. Однак, при ухваленні 29.03.2016 року рішення, судом не вирішено питання про судові витрати. Такі слід стягнути солідарно із позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в користь ОСОБА_10

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується лише частково, виходячи з наступного.

Як вбачється з роз»ясень, які містться у п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат (частина друга статті 88 ЦПК).

При пред'явленні позову до кількох відповідачів одним або кількома позивачами, звільненими від сплати судового збору, він стягується в дохід держави за рішенням суду окремо з кожного відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При пред'явленні позову кількома звільненими від сплати судового збору позивачами до одного відповідача судовий збір з відповідача стягується в дохід держави з урахуванням загальної суми всіх вимог.

При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність стягнення з відповідачів у користь позивача витрат, понесених останнім у зв»язку з проведенням експертизи, і в той же час неправильно визначив солідарний порядок стягнення, оскільки такий законом не передбачений.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення від 15 квітня 2016 року у справі допустив порушення норм процесуального права, і тому рішення суду в цій частині необхідно змінити, а саме, стягнути на користь ОСОБА_10 з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 з кожного по 1184,00 грн. витрат пов'язаних з проведення судової експертизи.

Керуючись ст. 303, 304, ч. 1 п. 1, 3 ст. 307, 308, ч. 1 п. 4 ст. 309, ст. 313, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Додаткове рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 квітня 2016 року змінити.

Стягнути на користь ОСОБА_10 з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 з кожного по 1184,00 грн. витрат пов'язаних з проведення судової експертизи.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 29 березня 2016 року та додаткове рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 грудня 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.