Справа № 569/2664/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2017 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача адвоката ОСОБА_5,

pозглянувши у вiдкpитому судовому засiданнi в мiстi Рiвне

спpаву № 569/2664/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа приватне акціонерне товариство «Українська Пожежна Страхова Компанія», про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримали та, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і підстави, просять суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 36077 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

В зустрічному позові ОСОБА_4 просять суд відмовити за його безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позов ОСОБА_2 не визнали та просять суд у задоволенні позову відмовити. На заперечення позовних вимог посилаються на те, що ОСОБА_2 отримав від страхової компанії страхове відшкодування і погодився з розміром такого відшкодування, а тому його вимоги про стягнення інших коштів є безпідставними.

Зустрічний позов підтримали та просять суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 20400 грн, посилаючись на факт укладення договору позики між сторонами, за яким позивач зобовязаний повернути вказані кошти відповідачу.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а зустрічний позов ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2016 року о 14 годині у місті Рівне на вулиці Г.Сковороди,23 ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «Volksvagen «Caravelle», державний номерний знак НОМЕР_1, при проїзді нерегульованого перехрестя, зокрема, здійснюючи виїзд з прилеглої території, що розташована по вулиці Г.Сковороди,23, повертаючи ліворуч, у напрямку вулиці ОСОБА_6 на головну дорогу, не переконався у можливості безпечного виконання ним вищевказаного маневру та не надав перевагу у русі автомобілю марки «BMW 330XD», державний номерний знак HNF617 під керуванням ОСОБА_2, який рухався у своїй смузі руху по головній дорозі, чим порушив п.10.2 Правил дорожнього руху, що призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди, у результаті якої обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

Службовими особами відділу Національної поліції України у місті Рівне, які прибули на місце дорожньо-транспортної пригоди, зафіксовано факт настання останньої, складено схему ДТП та відібрано пояснення від учасників автопригоди, з подальшим відображенням вказаних даних у протоколі про адміністративне правопорушення, складеного ними за статтею 124 КУпАП України відносно ОСОБА_4 щодо недотримання ним вимог п.10.2 Правил дорожнього руху.

11 листопада 2016 року постановою Рівненського міського суду у адміністративній справі № 569/14621/16-п ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн.

Вказана постанова суду першої інстанції набрала законної сили у відповідності з нормами чинного законодавства і на час розгляду справи є чинною.

Відповідно до частин першої та другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Використання відповідачем на законних підставах автомобіля марки «Volksvagen «Caravelle», державний номерний знак НОМЕР_1, вбачається з наявності у останнього свідоцтва про реєстрації вищезазначеного транспортного засобу.

Факт наявності вини саме у діях ОСОБА_4, як наслідок вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у результаті якого спричинено ДТП та заподіяно шкоду позивачу, визнаний ОСОБА_4 у повному обсязі та підтверджуються матеріалами справи, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, який відповідно до статті 251 КУпАП є доказом у справі про адміністративне правопорушення, схемою з місця ДТП, письмовими поясненнями учасників ДТП та постановою Рівненського міського суду від 11 листопада 2016 року у справі № 569/14621/16-п, яка відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом також встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача, як володільця джерела підвищеної небезпеки автомобіля марки «Volksvagen «Caravelle», державний номерний знак НОМЕР_1, була застрахована у РФ ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ № 6215829 від 29 грудня 2015 року, укладеним сторонами строком на 1 рік, а саме, з 30 грудня 2015 року до 29 грудня 2016 року.

Таким чином, цивільно - правова відповідальність відповідача, за шкоду заподіяну третім особам під час експлуатації наземного транспортного засобу «Volksvagen «Caravelle», державний номерний знак НОМЕР_1, особами, які використовують його на законних правових підставах, застрахована, обов`язок відшкодування шкоди заподіяної страхувальником третім особам, у межах встановленого сторонами у договорі страхування максимального ліміту страхового відшкодування, у разі настання страхового випадку (ДТП), покладено на страховика - ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія».

Приписами полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, встановлено максимальний ліміт відповідальності страховика, за шкоду заподіяну майну третім особам, у розмірі 50000 грн, при цьому франшиза (частина збитків, що не відшкодовується страховиком) складає 500 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11,22,23,599,1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобовязаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обовязок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Суд, з урахуванням обставин справи, за вибором потерпілого, може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (статті 1192 ЦК України).

Верховний Суд України у пункті 9 Постанови Пленуму від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розяснив, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються у повному обсязі понесені ним збитки, виходячи з реальної вартості, на час розгляду справи судом, втраченого майна, робіт тощо, які необхідно провести, для повернення первинного стану пошкодженої речі, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Якщо у процесі відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, то особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації при визначенні розміру збитків, які підлягають відшкодуванню.

Судом встановлено, що вартість повного відновлення транспортного засобу, який був пошкоджений з вини відповідача, становить 90477 грн, на підтвердження чого позивачем суду були надані відповідні документи (накладні, рахунки, товарні та фіскальні чеки), які були досліджені у судовому засіданні. Сумнівів щодо достовірності та належності вказаних документів у суду не виникає, а тому вони приймаються судом як докази витрат, понесених позивачем на ремонт автомобіля, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 28 жовтня 2016 року.

Судом також встановлено, що страхова компанія здійснила виплату позивачу страхового відшкодування, що є витратами, які повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, у розмірі 34000 грн. Крім того, відповідачем було добровільно відшкодовано позивачу ще 20400 грн.

Таким чином, стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає 36077 грн (90477 34000 20400) як різниця між завданою шкодою та шкодою, частково відшкодованою страховиком і відповідачем, що свідчить про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині відшкодування майнової шкоди.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди, то ці вимоги суд визнає недоведеними та безпідставними, а тому вони задоволенню не підлягають.

При цьому суд приймає до уваги, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Безпідставним та недоведеним визнає суд і зустрічний позов ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 20400 грн як таких, що отримані за договором позики.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Разом з тим, як слідує з досліджених судом чотирьох розписок на загальну суму 20400 грн, зазначені у них кошти сплачувалися ОСОБА_4 ОСОБА_2 в якості відшкодування по ремонту автомобіля, а не в якості позики. При цьому, ОСОБА_2 зобовязувався повернути ОСОБА_4 ці кошти лише у разі покриття вартості ремонту його автомобіля страховим відшкодуванням страховою компанією.

Як встановлено судом, страхове відшкодування (34000 грн) не покрило витрат позивача на ремонт автомобіля (90477 грн), а тому, за змістом розписок, відсутні підстави як для повернення відповідачу цих коштів позивачем, так і для стягнення їх судом.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 20 січня 2016 року (справа № 6-2808цс15).

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 36077 (тридцять шість тисяч сімдесят сім) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В частині позову ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 02 січня 2018 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь