Справа № 278/394/17
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Зубчук І.В.

секретаря с/з ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розірвання договору виготовлення та поставки (купівлі-продажу), стягнення грошової суми за товар та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом про розірвання договору виготовлення та поставки (купівлі-продажу), стягнення грошової суми за товар та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що між ним та відповідачем ФОП ОСОБА_3 29 червня 2016 року за адресою АДРЕСА_1 було укладено договір №29 (надалі Договір), на виконання робіт на суму 21800 гривень, за яким згідно п.п. 2.1., 8 предметом Договору є: 1.Ворота з хвірткою - 10200 гривень, 2.Грати віконні з прутка - 2 шт. - 2200 гривень, 3.Грати віконні з сітки - 2 шт. - 900 гривень, 4.Огороджувальна конструкція з козирьком - 7700 гривень.

На виконання умов договору позивачем сплачено аванс в сумі 14500 гривень, що підтверджується розпискою про одержані гроші від 29.06.2016 року.

Позивач зазначає, що в порушення умов договору відповідачі не здійснили поставку продукції, а тому відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» він має право на розірвання укладеного 29 червня 2016 року договору, також просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в сумі 4300 гривень сплаченого авансу, штраф в сумі 630 гривень як три відсотки від вартості Конструкції та моральну шкоду в сумі 2000 гривень.

У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав суду пояснив, що ним договір на виготовлення товару від 28.06.2016 року № 29 не був підписаний і про його існування йому нічого не було відомо, доки не прийшов виклик до суду.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні позов визнав в частині повернення коштів в розмірі 4 300 гривень та штрафу в розмірі 630 гривень відповідно до розписки від 28.06.2016 року.

Суд, заслухавши сторін та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Так, 29 червня 2016 року був укладений договір №29 між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 на виконання робіт на суму 21800 гривень.

Згідно п.п. 8 предметом Договору були : 1.Ворота з хвірткою - 10200 гривень, 2.Грати віконні з прутка - 2 шт. - 2200 гривень, 3.Грати віконні з сітки - 2 шт. - 900 гривень, 4.Огороджувальна конструкція з козирьком - 7700 гривень (а.с.5).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.655 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, згідно ст.638 ЦК України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією із сторін договору, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання договору, має довести наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною.

Суд при вирішенні справи приймає до уваги той факт, що сторонами не заперечувався факт не підписання 29 червня 2016 року договору відповідачем ОСОБА_3 при наявності підпису продавця, який вже був на бланку договору.

За зазначених обставин суд приходить до висновку про нікчемність договору від 29 червня 2016 року укладеного між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 на виконання робіт на суму 21800 гривень.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Суд також відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди та стягнення штрафу оскільки вони є похідними від позовних вимог про розірвання вищезазначеного договору.

Згідно розписки від 29 червня 2016 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 14500 гривень в якості авансу за Договором №29 від 29 червня 2016 року (а.с.6), проте вимог про стягнення коштів за зазначеною розпискою позивач не заявляв.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 626, 627, 628, 638, 651, 655 ЦК України, постанова Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Зубчук