Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 328/2490/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Курдюков В.М.
Провадження № 22-ц/778/860/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

За участю секретаря: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 28 листопада 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом, в обґрунтування якого зазначав, що відповідно до кредитного договору № 014/17-07/3146-40 від 20.08.2008 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») було надано ОСОБА_3 кредит у сумі 20 000 доларів США на строк до 20.08.2018 року, зі сплатою 14,35 % річних. За умовами вказаного договору позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 6.1 кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.

З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України 18.04.2012 року була укладена додаткова угода № 014/17-07/3146-40/2. З укладанням даної додаткової угоди сторони погодили врегулювати виконання позичальником грошових зобов'язань, у зв'язку з чим, графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в додатку № 1, 2, які є невід'ємною частиною додаткової угоди.

Отже, з укладенням кредитного договору та додаткової угоди у позичальника виник обов'язок повернути кредит та відсотки за кредитним договором у строки та розмірах чітко встановлених новою редакцією графіка погашення, у разі прострочення якого кредитор має право дострокового стягнути заборгованість за кредитом, відсотками та пеню.

Однак, ОСОБА_3 не виконувалися вищезазначені умови, а саме, не здійснювалася щомісячна сплата кредиту, в зв'язку з чим станом на 04.08.2015 року заборгованість по кредиту становила 11 726,02 долара США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 254 659,65 грн.), в тому числі: прострочена заборгованість за кредитом - 180,37 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 3 917,18 грн.), заборгованість по сплаті відсотків - 1 037,27 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 22 526,89 грн.).

Відповідно п. 16.3 кредитного договору у випадку порушення відповідачем графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором, Банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Таким чином, станом на 04.08.2015 року пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків становила 1 286,02 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 27 929,12 грн.).

Крім того, 21.08.2008 року між Банком та ОСОБА_5 (іпотекодовець), було укладено договір іпотеки № 014/17-07/3146-40, згідно умов якого виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме, квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на праві власності.

На підставі п. 7.2 договору іпотеки, позивач, як іпотекодержатель, набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов'язання на момент звернення стягнення, у т.ч. суму заборгованості за кредитом та відсотками, штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання.

Пунктом 7.1 зазначено, що у разі порушення основного зобов'язання, умов кредитного договору або умов договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Таким чином, з укладенням кредитного договору, договору іпотеки, кредитор отримав право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на заставлене за іпотечним договором майно, а також стягнути з позичальника суму основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та пеню.

Посилаючись на зазначені обставини, представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просив суд:

- стягнути достроково з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/17-07/3146-40 від 20.08.2008 року в сумі 14 049,31 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 305 115,66 грн.), у тому числі: заборгованість за кредитом - 11 762,02 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 254 659,65 грн.); заборгованість по сплаті відсотків - 1 037,27 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 22 526,89 грн.); пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків - 1 286,02 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 27 929,12 грн.);

- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/17-07/3146-40 від 20.08.2008 року в сумі 14 049,31 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 305 115,66 грн.), звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на праві власності, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною незалежним експертом в ході проведення виконавчих дій, та задовольнити за рахунок предмету іпотеки майнові вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 28 листопада 2016 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/17-07/3146-40 від 20.08.2008 року в сумі 14 049,31 доларів США (305 115,66 грн. за курсом НБУ на дату розрахунку), у тому числі: заборгованість за кредитом - 11 762,02 доларів США (254 659,65 грн. за курсом НБУ на дату розрахунку); заборгованість по сплаті відсотків - 1 037,27 доларів США (22 526, 89 грн. за курсом НБУ на дату розрахунку); пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків - 1 286,02 доларів США (27 929,12 грн. за курсом НБУ на дату розрахунку).

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/17-07/3146-40 від 20.08.2008 року в сумі 14 049,31 доларів США (305 115,66 грн. за курсом НБУ на дату розрахунку), звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на праві власності, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною визначеною незалежним експертом в ході проведення виконавчих дій та задоволено за рахунок предмету іпотеки майнові вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується п. 1.3 Статуту Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (т. 1, а.с. 42-45).

Позивач має банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що підтверджується копією банківської ліцензії № 10 від 11.10.2006 року, копією дозволу № 10-4 від 11.10.2006 року (т. 1, а.с. 36, 37, 38-39).

20.08.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014/17-07/3146-40, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_3 кредит у сумі 20 000,00 доларів США на строк до 20.08.2018 року із сплатою 14,35% річних, а останній зобов'язався належним чином використати та повернути позивачу суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. ОСОБА_3 зобов'язався щомісячно повертати кредитні кошти шляхом внесення ануїтетних платежів згідно графіку погашення кредиту (т. 1, а.с. 11-20, 31, 32).

18.04.2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 була укладена додаткова угода № 014/17-07/3146-40/2 до кредитного договору № 014/17-07/3146-40, відповідно до умов якої позичальнику був зменшений розмір щомісячного платежу на період з 22.04.2012 року до 21.04.2013 року (п. 1.3 додаткової угоди), а виникла заборгованість по процентам в сумі 492,21 доларів США віднесена до складу суми кредиту, в зв'язку з чим змінений строк погашення заборгованості (п.п. 2.2, 2.3 додаткової угоди).

ОСОБА_3 належним чином не виконувалися умови кредитного договору, а саме, з січня 2015 року не вносилися щомісячні платежі на погашення кредиту. Останній платіж в рахунок погашення заборгованості було здійснено 24.12.2014 року, що підтверджується розрахунком заборгованості та не оспорюється сторонами (т. 1, а.с. 7-10).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 04.08.2015 року заборгованість ОСОБА_3 по кредиту становить 11 726,02 США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 254 659,65 грн.), в тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 180,37 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 3 917,18 грн.), заборгованість по сплаті відсотків - 1 037,27 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 22 526,89 грн.), в тому числі прострочена заборгованість за відсотками 977,34 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 21 225,37 грн.), пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків - 1 286,02 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 27 929,12 грн.) (т. 1, а.с. 7-10).

Вказаний розрахунок оформлений належним чином у відповідності до законодавства та умов кредитного договору фаховим працівником позивача, і не дає підстав ставити його під сумнів. Банком враховано період порушення умов кредитного договору, суми, які сплачені в рахунок погашення заборгованості.

Відповідно до п. 9.2 кредитного договору ОСОБА_3 була направлена вимога № 114-0-0-00/15-34135 від 08.06.2015 року про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів») (т. 1, а.с. 30), яка залишена без задоволення.

Отже, висновок суду про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідає матеріалам справи та вимогам норм матеріального права, зокрема, встановленим ст. 526 ЦК України загальним умовам виконання зобов'язання та передбаченому ст. 629 ЦК України принципу обов'язковості договору.

Крім того, 21 серпня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір № 014/17-07/3146-40, за умовами якого іпотека відповідно до цього договору забезпечує повне виконання грошових зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 014/17-07/3146-40 від 20.08.2008 року. Предмет іпотеки - квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_5 на праві власності, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло № 395-р від 26 серпня 2003 року (т. 2, а.с. 41-45).

На підставі п.п. 7.1, 7.2 іпотечного договору, Банк, як іпотекодержатель, набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов'язання на момент звернення стягнення незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, у разі порушення основного зобов'язання, умов кредитного договору або умов договору іпотеки.

Сторони іпотечного договору погодили вартість предмету іпотеки в розмірі 141 477 грн. (п. 1.2. іпотечного договору).

ОСОБА_3 була направлена вимога про усунення порушення основного зобов'язання № 114-0-0-00/15-34136 від 08.06.2015 року (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів») (т. 2, а.с. 47), яка залишена без задоволення.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем. Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, у тому числі, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Як вбачається з позовної заяви Банку, при визначенні способу реалізації предмета іпотеки позивач просив звернути на нього стягнення шляхом проведення прилюдних торгів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки ґрунтуються на положеннях ст. 590 ЦК України, ст.ст. 33, 39, 41 Закону України «Про іпотеку» і підлягають задоволенню.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду Українидійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові 6-61цс15 від 27 травня 2015 року).

У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій) (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові № 6-1205цс15 від 23 грудня 2015 року).

Проте, визнавши порушення зобов'язань за кредитним договором та звернувши стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не врахував, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як зазначалося вище, сторони іпотечного договору погодили вартість предмету іпотеки в розмірі 141 477 грн. (п. 1.2. іпотечного договору).

Як встановлено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в суді першої інстанції при розгляді даної справи вказана початкова ціна предмету іпотеки особами, які беруть участь у справі, не оспорювалася, питання щодо визначення іншої вартості предмету іпотеки, про проведення судової експертизи не ставилися.

З урахуванням зазначеного колегія суддів не вбачає підстав для встановлення іншої початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Враховуючи вищевикладене, колегія вважає за необхідне визначити початкову ціну продажу предмета іпотеки, виклавши її у відповідності до вимог ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положень п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме, встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не меншою ніж 141 477 грн., що зазначена у іпотечному договорі № 014/17-07/3146-40 від 21.08.2008 року.

Посилання у скарзі на порушення положень ст. 169 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент подачі апеляційної скарги), а саме, не задоволення судом клопотання про відкладення розгляду справи, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Крім того, розгляд судом першої інстанції справи у відсутність ОСОБА_3 не призвів до неправильного вирішення спору, останній не був позбавлений можливості реалізувати своє процесуальне право і надати докази в обґрунтування своєї позиції по справі суду апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги частково та вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, а саме, встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не меншою ніж 141 477 грн., що зазначена у іпотечному договорі № 014/17-07/3146-40 від 21.08.2008 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 28 листопада 2016 року в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки змінити, встановивши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не меншою ніж 141 477 грн., що зазначена у іпотечному договорі № 014/17-07/3146-40 від 21.08.2008 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: