АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

19 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Саліхова В.В.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», в інтересах якого діє БойкоАндрій Ілліч,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року (суддя Савлук Т.В.) у справі № 755/2240/17 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Доценко ІннаПетрівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та вилучення транспортного засобу, який є предметом лізингу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого він отримав у лізинг автомобіль марки SEAT IBIZA 2013 року випуску, вартістю 144 024,90 грн. За умовами договору було сплачено авансовий платіж у сумі 42 075,83 грн., після чого йому було передано автомобіль за актом приймання-передачі та видатковою накладною.

Вказував, що 24.01.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна», Товариство) вилучено автомобіль на підставі виконавчого напису нотаріуса, вчиненого 13.01.2017. У виконавчому написі вказано, що підставою для вчинення виконавчого напису стала наявна заборгованість по сплаті лізингових платежів за грудень 2015 року та січень 2016 року в розмірі 21 974,57 грн.

Вказував, що йому не надходило від відповідача жодного повідомлення про наявну заборгованість за Договором лізингу, а вказана у виконавчому написі заборгованість, що виникла у грудні 2015 року - лютому 2016 року, була погашена в лютому 2016 року, після чого він продовжував вносити лізингові платежі регулярно, відповідно до умов договору.

Посилаючись на те, що за період, вказаний у виконавчому написі не існувало заборгованості за договором, просив позов задовольнити та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 13 січня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - ПН КМНО) Доценко І.П. (реєстровий № 12) та вилучити у відповідача предмет лізингу та передати лізингоодержувачу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Як на підставу порушення судом норм процесуального права вказував на те, що судом першої інстанції було порушено порядок дослідження доказів та надання їм належної оцінки. Судом не вчинено необхідних заходів щодо всебічного, повного та об'єктивного з'ясування обставин справи, не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а саме судом не досліджено умови договору, якими передбачено момент припинення договору, строки настання сплати заборгованості та повернення об'єкту лізингу; судом не досліджено вимогу про сплату боргу та докази її направлення на адресу позивача. Також вважав, що суд неправильно витлумачив норми законодавства, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про визнання заборгованості спірною.

Щодо неправильного застосування норм матеріального права апелянт посилався на те, що суд першої інстанції неповно з'ясувавши обставини справи та не дослідивши докази, які вказують на безспірність заборгованості за договором, порушив норми ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, внаслідок чого ухвали незаконне та необґрунтоване рішення.

Посилаючись на те, що рішення не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, апелянт просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених в ній та просила задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки не повідомив, надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що його представник ОСОБА_5 не може прибути в судове засідання, оскільки перебуває у відпустці.

Третя особа - ПН КМНО Доценко І.П. в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надіслала на адресу суду клопотання, в якому просила проводити розгляд справи без її участі та участі її представника.

Колегія суддів визнає причини неявки позивача та його представника неповажними та у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 1 ст. 2 Законом України «Про фінансовий лізинг»).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Судом встановлено, що 22 серпня 2013 року між Дочірнім підприємством «Авто-Київ» (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № 109, згідно предмету договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Продавець зобов'язався передати у власність Покупця, а Покупець оплатити і прийняти у власність автомобіль марки «SEAT» наступної моделі і модифікації: SEAT IBIZA 5D Style 1.4 85 л.с., загальна ціна товару за договором становить 144 078,00 грн., в тому числі ПДВ - 24013,00 грн., що еквівалентно 17 700,00 доларам США. Оплата товару здійснюється трьома платежами, останній з яких Покупець сплачує в термін до 28.08.2013. Право власності на товар переходить від Продавця до Покупця з моменту підписання сторонами видаткової накладної на товар (т. 1, а.с. 16).

27 серпня 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» (лізингодавець) та ОСОБА_2 (лізингоодержувач) був укладений Договір про фінансовий лізинг № 00008400, за умовами якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» передав ОСОБА_6 об'єкт лізингу - транспортний засіб SEATIBIZA 1.4 MPI, номер шасі НОМЕР_2, рік виробництва 2013, двигун № НОМЕР_1, на умовах лізингу: вартість об'єкту лізингу - еквівалент 17700,00 доларів США - 144 024,90 грн.; авансовий платіж - еквівалент 4425,00 доларів США; обсяг фінансування - еквівалент 13275,00 доларів США; залишкова вартість - 0,00 доларів США; кількість лізингових платежів - 60; строк лізингу - 60; лізинговий платіж - еквівалент 370,76 доларів США; адміністративний платіж - еквівалент 265,50 доларів США. Процентна ставка змінна, відповідно до п.6.4.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів у доларах США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3. та 2) до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (т. 1, а.с.18).

Проценти та інші платежі здійснюються відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодувань) (т. 1, а.с.20-23).

06 квітня 2015 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_2 була укладена Додаткова угода №1/1 до Договору про фінансовий лізинг №00008400 від 27.08.2013, якою сторони домовилися змінити строк дії лізингу та внести зміни до граф Контракту «Кількість лізингових платежів», «Строк Лізингу (місяців)» та «Лізинговий платіж» розділу «Обєкт лізингу» та з 06.04.2015 виклали дані графи в новій редакції (т. 1, а.с.36), а також, у зв'язку з внесеними змінами, сторони погодили та підписали Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування) від 06.04.2015 року, (т. 1, а.с. 37-42)

Невід'ємною частиною Договору про фінансовий лізинг є також Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (далі - Умови), згідно п. 4.1 яких ТОВ «Порше Лізинг Україна» зберігає за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії контракту, окрім випадків, коли ТОВ «Порше Лізинг Україна» матиме право розірвати цей контракт/відмовитися від контракту та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

Згідно п. 5.4. Умов, лізингоодержувач забезпечує оформлення доставки об'єкта лізингу шляхом підписання лізингоодержувачем та ТОВ «Порше Лізинг Україна» акту прийому-передачі.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно Акту прийому-передачі до Договору № 00008400 від 27.08.2013, ОСОБА_2 02.08.2013 отримав предмет лізингу - автомобіль марки SEAT, модель - IBIZA, номер кузова - НОМЕР_2, рік виробництва 2013, колір сірий, реєстраційний знак - НОМЕР_3 (т. 1, а.с.43).

Згідно зведеної облікової виписки з рахунку ОСОБА_2 від 15.02.2016, долученої представником відповідача до заперечень, вбачається, що непогашена сума заборгованості по виставленим рахункам на вказану дату становить 21 974,57 грн. (т. 1, а.с. 185-186).

22.02.2016 ТОВ «Порше Лізинг Україна» на адресу ОСОБА_2 була надіслана вимога від 15.02.2016 про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, в якій, крім іншого, зазначалось, що прострочення позивачем виконання зобов'язання настало 16.12.2015, до цього позивачеві надсилалися дві вимоги - 05.01.2016 та 18.01.2016. Цією вимогою повідомлялось про необхідність сплати суми основного боргу та поточного боргу станом на 15.02.2016, вказувався розмір заборгованості - 21 974,57 грн., з яких: 20 317,60 грн. - несплачені лізингові платежі; 1 656,97 грн. - штрафні санкції. Даною вимогою також було повідомлено позивача про те, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» відмовляється від договору про фінансовий лізинг №00008400, укладеного 27.08.2013 та вимагає від ОСОБА_2 повернути автомобіль SEAT IBIZA MPI, шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_5, на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» впродовж 10 робочих днів з дня доставки цього повідомлення на адресу місця знаходження/проживання ОСОБА_2

Крім того, у вимозі що у випадку несплати заборгованості та/або неповернення об'єкту лізингу протягом строків, зазначених вище, ТОВ «Порше Лізинг Україна» буде змушений стягнути/витребувати прострочену заборгованість та об'єкт лізингу у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або шляхом звернення до суду (т. 1, а.с.181-183).

Як встановлено судом вказана вище вимога не була одержана та повернулась адресату з відміткою «За закінченням терміну зберігання» (т. 1, а.с. 184).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 вважається таким, що отримав вимогу про виконання обов'язку за Договором фінансового лізингу, оскільки є відмітка поштового відділення про відправлення повідомлення, оскільки дані умови, на які посилається апелянт, щодо відправлення вимоги та її отримання боржником застосовуються у правовідносинах, які виникли з підстав виконання іпотечного договору.

Таким чином, посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-887цс17 від 05.07.2017 не можуть бути взяті до уваги суду апеляційної інстанції, оскільки дана правова позиція висловлена ВСУ з приводу іпотечного майна, тоді як спір у справі, яка переглядається виник щодо рухомого майна.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним та таким, що узгоджується з матеріалами справи, висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів, які вказують про отримання позивачем вимоги про виконання обов'язку за Договором фінансового лізингу.

13 січня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ДоценкоІ.П. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 12, про повернення одержувачем - ОСОБА_2 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» об'єкта фінансового лізингу - автомобіль марки SEAT, модель - IBIZA 1.4 І, тип - Універсал-В, номер шасі (кузова, рами) -НОМЕР_2, рік випуску 2013, колір - сірий, реєстраційний номер - НОМЕР_5, вартістю 230 371,23 грн., що був переданий в користування на підставі Договору про фінансовий лізинг № 00008400 від 27 серпня 2013 року, та підлягає поверненню за невиплачені лізингові платежі в період з 16 грудня 2015 року по 15 лютого 2016 року, заборгованість станом на 15 лютого 2016 року становить у розмірі 21 974,57 грн. (т. 1, а.с.117).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріус, вчиняючи виконавчий напис, не врахував та не перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» про безспірність заборгованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним з огляду на наступне.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерствіюстиції України22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону ). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Відповідно до пункту 1.1. пункту 1 Глави 16 Розділу ІІ Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що виконавчий напис - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до ст. 8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, за договорами лізингу, що передбачають у безспірному порядку повернення об'єкта лізингу, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал договору лізингу; б) засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Отже, наведені положення закону приводять до висновку, що в обов'язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов'язання.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

В своїй апеляційній скарзі ТОВ «Порше Лізинг Україна» вказував на те, що звертаючись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису надав оригінал Договору про фінансовий лізинг № 00008400 від 27.08.2013, оригінал рахунків фактури на оплату лізингових платежів, оригінали нагадувань про несплату та оригінал вимоги (повідомлення) про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору від 15.02.2016 та докази направлення даної вимоги, а також зведену облікову виписку з рахунку клієнта.

Поряд з цим як вірно встановлено судом першої інстанції матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_2 вимоги (повідомлення) від ТОВ «Порше лізинг Україна» про виконання обов'язку за договором.

Крім цього матеріали справи також не містять доказів того, що, відповідно до ст. 8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку, відповідач звертаючись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису надав копію рахунку, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Натомість судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відсутня поточна заборгованість по лізинговим платежам за період, за який відповідачем виставлено заборгованість, та яка відображена в оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем надано квитанції та рахунки-фактури, які підтверджують, що останнім на виконання договірних зобов'язань за Договором фінансового лізингу внесено платежі за період з 29.08.2013 по 24.01.2017 (т. 1, а.с. 48-116, 148-151).

05 липня 2016 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» направлено на електронну адресу ОСОБА_2 проект Додаткової угоди до Договору фінансового лізингу, з пункту 1 якої вбачається, що позивач належним чином сплатив прострочену заборгованість (т. 1, а.с. 152).

Судом першої інстанції також вірно встановлено факт відсутності заборгованості за період, зазначений у виконавчому написі, що підтверджується Актами звіряння взаємних розрахунків за Договором фінансового лізингу від 22.01.2016 та 14.11.2016, з яких вбачається, що лізингоодержувач належним чином сплатив прострочену заборгованість, а виконавчий напис вчинено 13.01.2017 про стягнення заборгованості за період з 16.12.2015 по 15.02.2016.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів також погоджується та вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовної вимоги про вилучення у відповідача автомобіля, який є предметом лізингу, оскільки така вимога є похідною та безпосередньо залежить від вирішення спору щодо наявності підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги щодо безспірності заборгованості є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому на увагу судової колегії не заслуговують.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання апелянта на пункт 2.2. Глави 16 Порядку, оскільки дане положення стосується іпотечного майна, тоді як у справі, яка переглядається судом визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню відносно рухомого майна переданого у лізинг.

При цьому, ухвалюючи рішення суд проаналізував умови Договору фінансового лізингу та дійшов правильного висновку про те, що Договір не є розірваним з підстав, на які посилається ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції 2004 року зі змінами), які діяли на момент ухвалення рішення, у зв'язку з чим дійшов правильного висновку про задоволення позову.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Дата виготовлення повного тексту постанови - 22 грудня 2017 рік.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПО С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», в інтересах якого діє Бойко АндрійІлліч, - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/2240/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11822/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.