Справа № 447/687/17 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/783/5669/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Органу опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації, з участю третьої особи ОСОБА_3, про визнання незаконними дій органу опіки та піклування та складеного за їх результатами висновку,-

встановила:

25 липня 2017 року позивач ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до Органу опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації, з участю третьої особи ОСОБА_3, в якому просила визнати незаконними дії відповідача щодо розгляду заяви ОСОБА_3 із складання висновку від 14.11.2016 року № 02-34/М-115-3506/3 та визнати незаконним зазначений висновок.

Вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року у справі № 447/482/14-ц визначено місце проживання дитини - ОСОБА_7 разом із матір'ю. Дане рішення набрало законної сили. Незважаючи на те, що спір між батьками про місце проживання дитини вже вирішено судом, 14.11.2016 року відповідач дав висновок про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7, який за своїм змістом є протилежним висновку від 24.02.2014 року. Однак, відповідно до ч. 3 ст. 19 СК України у разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. Таким чином вважає, що даючи оскаржуваний висновок відповідач не мав на те повноважень.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_5, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Апелянт вважає, що відповідачем порушені вимоги закону під час розгляду звернення батька щодо місяця проживання дитини, оскільки Орган опіки та піклування зобов'язаний був припинити розгляд відповідного звернення.

Покликається на те, що зверталась до відповідача з вимогою про припинення розгляду звернення ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини разом з батьком у зв'язку з тим, що спір щодо визначення місця проживання дитини вже вирішений судом.

Вважає, що в оскаржуваному рішенні взагалі відсутня оцінка правомірності дій відповідача щодо розгляду заяви ОСОБА_7, при цьому норми Сімейного кодексу України не передбачають можливість вирішення органом опіки та піклування спору за зверненням одного з батьків у випадку вирішення такого спору судом.

На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про те, що Орган опіки та піклування Миколаївської РДА діяв відповідно до вимог СК України є необґрунтованим та не відповідає дійсності, відтак рішення підлягає скасуванню.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 липня 2017 рокута ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення третьої особи ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що орган опіки та піклування діяв в межах своїх повноважень.

Також суд вказав, що вирішення питання, щодо обґрунтованості висновку органу опіки та піклування належить до компетенції суду, який розглядає спір між сторонами про визначення місця проживання дитини, а виходячи з ст. 212 ЦПК України (в ред.. від 18.03.2004 року), суд не пов'язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з наступних підстав.

Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов»язком батьків.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Згідно із частинами 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

В свою чергу, відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_5 зазначала та переконана в тому, що дії відповідача з приводу складання висновку від 14.11.2016 року про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7, який за своїм змістом є протилежним висновку від 24.02.2014 року, є протиправними та суперечать закону.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про про визнання незаконними дій органу опіки та піклування та складеного за їх результатами висновку, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Обгрунтовуючи свою позицію та заявлені вимоги позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі покликалась на те, що для розгляду органом опіки та піклування заяви одного з батьків щодо визначення питання місця проживання дитини має існувати невирішений спір між батьками щодо визначення місця такого проживання, тому орган опіки та піклування мав би припинити розгляд поданої йому заяви на підставі ч. 3 ст. 19 СК України (у зв'язку із зверненням з відповідними позовом в суд).

В свою чергу, статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу або закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно із ст. 161 СК України, якщо мати та батько які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року ( справа №447/482/14-ц) визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_8.

Зобов»язано батька ОСОБА_3 повернути малолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, матері ОСОБА_8 (а.с. 5-8).

Ухвалюючи зазначене рішення суд врахував висновок Органу опіки та піклування Миколаївської РДА від 24.02.2014 року щодо доцільності визначення місця проживання дитини з мамою.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року оскаржувалось та було предметом розгляду судів апеляційної та касаційної інстанцій, набрало законної сили 22.04.2015 року (а.с. 9).

В березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Сихівського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_8, третя особа Орган опіки та піклування Миколаївської РДА, про визначення місця проживання дитини.

Під час розгляду зазначеної справи, в квітні 2016 року ОСОБА_8 подала зустрічний позов до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Миколаївської РДА, про відібрання дитини від батька та повернення її матері.

Матеріалами справи підтверджено факт неприязних стосунків між колишнім подружжям, шлюб між якими на даний час розірвано, недосягнення згоди щодо визначення місця проживання дитини, тому мати та батько з метою вирішення спору про місце проживання дитини звернулися до суду.

В свою чергу, згідно із ч. 4, 5 ст. 19 СК України (в редакції, яка була чинною на момент дачі оскаржуваного висновку) при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З системного аналізу вищевказаних норм встановлено, що надання висновку щодо визначення місця проживання дитини є обов'язком органу опіки та піклування за умови розгляду спору про місце проживання дитини судом.

11.10.2016 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до органу опіки та піклування про надання висновку про визначення місця проживання дитини (у ході розгляду справи про визначення місця проживання дитини судом).

Відповідно до оскарженого висновку від 14.11.2016 року № 02-34/М-115-3506/3 відповідач Орган опіки та піклування Миколаївської РДА вважає за доцільне, щоб дитина проживала з батьком ОСОБА_3

З висновку слідує, що Орган опіки та піклування врахував думку матері та батька, думку психолога, яка зазначила, що дитині комфортно проживати разом з батьком, в ході розмови з психологом дитина зазначила, що не хоче проживати з мамою, результати обстеження умов проживання, згідно з якими, дитині створені належні умови для проживання, навчання та розвитку, те, що з грудня 2015 року дитина перебуває на обліку у зв'язку з захворюванням - псоріаз, причиною виникнення якого є стрес або психологічна травма, а тому зміна місця проживання, всупереч волі дитини, може викликати загострення хвороби (а.с. 4).

На переконання колегії суддів, складаючи оскаржуваний висновок орган опіки та піклування діяв в межах своїх повноважень, доказів протилежного стороною позивача не наведено, а колегією суддів не встановлено

Надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, а також висновку з цього приводу суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу, що з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судам належить зважати на ефективність обраного способу захисту.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Колегії суддів вважає, що обраний позивачем ОСОБА_5 спосіб захисту не може вважатись ефективним та забезпечувати поновлення порушеного, на думку позивача, права в контексті зазначеного.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що доводи позивача стосовно неправомірності, на її думку, дій відповідача Органу опіки та піклування в частині надання відповідного висновку, можуть бути запереченням вимог позивача ОСОБА_3 в межах розгляду позову про визначення місця проживання дитини, в контексті недостатньої обґрунтованості, а також суперечності інтересам дитини.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови .

Повний текст постанови складений 22 грудня 2017 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк