АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Міцнея В.Ф., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

позивач публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24 червня 2014 року, головуючий у першій інстанції Данилюк М.І.,

встановила:

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» у березні 2012 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» зазначало, що між відкритим акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» , та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 27 вересня 2007 року №0, за яким публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» зобов»язалося надати кредит в розмірі 480000 доларів США на строк до 27 вересня 2028 року.

Виконання зобов»язання забезпечено договором між відкритим акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» , та ОСОБА_2 поруки від 27 вересня 2007 року №144773.

Посилаючись на невиконання зобов»язання та направлення ОСОБА_1 13 січня 2012 року вимоги про виконання зобов»язання, публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» просило стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредит в сумі 451261,09 долара США, проценти за користування кредиту в сумі 60 076,12 долара США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 5135,28 долара США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам в сумі 23221,94 долара США солідарно.

Справа №2-941/12 Головуючий у 1 інстанції Данилюк М.І,

Провадження №22-ц/794/1311/17 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 27

Під час розгляду справи публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» збільшило позовні вимоги, просило стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за договором між відкритим акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 кредиту від 27 вересня 2007 року №0 грошові кошти в сумі 639649,43 доларів США, що еквівалентно 9256800,61 гривень, солідарно.

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» у червні 2014 року звернулося до суду з заявою про забезпечення позову.

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» просило накласти арешт на нежитлові приміщення, що знаходяться АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_1, в межах суми 7123382 грн. 70 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 червня 2014 року заяву публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на нежитлові приміщення, що розташовані АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, в межах суми платежу 3 872459 грн. 84 коп.

Виконання ухвали покладено на Реєстраційну службу Чернівецького міського управління юстиції.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 червня 2014 року скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про забезпечення позову, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями ч.3 ст.151 ЦПК України, в редакції на час вчинення процесуальної дії, та дійшов висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 червня 2014 року відповідає.

На підставі ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частина 2 ст.149 ЦПК України передбачає, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вн звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з»ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Предметом позову публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останнє просило ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» грошових коштів в сумі 639649,43 доларів США, що еквівалентно 9256800,61 грн., солідарно.

На обґрунтування виду забезпечення позову публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» посилалося на можливість відчуження майна.

У такому разі наявний причинно-наслідковий зв»язок з умовою, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.3 постанови від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на припинення поруки, порушення спірмірності забезпечення позову, порушення права ОСОБА_2, пов»язаного з правом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, що знаходяться АДРЕСА_1.

Законодавцем не пов»язується можливість застосування заходів забезпечення позову з доведеністю обставин, якими обґрунтовувалися вимоги.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У такому разі порушення питання належності майна, щодо якого вжито заходи забезпечення позову, до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стосується вирішення спору.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв»язку із застосуванням відповідних заходів.

Договором між відкритим акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» , та ОСОБА_2 поруки від 27 вересня 2007 року №144773 визначено вартість предмету іпотеки 3 230 212 грн. 73 коп.

Таким чином матеріально-правова вимога щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» грошових коштів в сумі 639649,43 доларів США, що еквівалентно 9256800,61 грн., солідарно значно перевищує вартість предмета іпотеки.

За змістом абз.4 п.9 постанови Пленум Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» оскільки ухвала про забезпечення позову або про його скасування не перешкоджає подальшому провадженню у справі, ця ухвала відповідно до ч.1 ст. 324 ЦПК у касаційному порядку оскаржена бути не може.

За таких обставин ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 червня 2014 року постановлено з додержанням норм процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24 червня 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді О.О. Одинак

В.Ф. Міцней