Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2285/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Письменний О. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

12.12.2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів Голованя А.М., Гайсюка О.В.,

при секретарі Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2017 року у справі за його позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар України» про захист прав споживача та стягнення коштів, -

встановила:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 30 листопада 2016 року з метою придбання автомобіля, він звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар України», де йому повідомили, що автомобіль буде доставлений за його адресою через три дні, після внесення авансу в розмірі 112835,40 грн. В цей же день ним були сплачені зазначені кошти та підписано договір фінансового лізингу № 258. Проте, відповідачем у визначений строк автомобіль доставлено не було. Після чого, 07 грудня 2016 року ним було направлено на адресу відповідача заяву про розірвання договору з вимогою про повернення сплачених коштів. Однак, відповідачем була повернута лише частина сплачених коштів в сумі 69 201,79 грн., пославшись на п.12.1 ст. 12 укладеного між ними договору, яким передбачено, що у випадку розірвання договору за власним бажанням лізингоодержувач має право на повернення 80 % сплаченого авансового платежу, а 20 % утримується у якості штрафу за дострокове розірвання договору.

Посилаючись на те, що умови укладеного між ними договору фінансового лізингу звужують права позивача встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», позивач просив стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 58 724 грн. 84 коп., з яких: 43 633,61 грн. сума неповернутих коштів за договором, 1128 грн. 35 коп. комісій збір банку та 13 962 грн. 88 коп. неустойки.

Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 92 759 грн. 36 коп., з яких: 43 633,61 грн. сума неповернутих коштів за договором, 1128 грн. 35 коп. комісій збір банку та 47 997 грн. 40 коп. неустойки за 110 днів прострочення обовязку щодо повернення коштів.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не заявлялася вимога про визнання укладеного між сторонами договору фінансового лізингу недійсним, тому вимога щодо стягнення частини неповернутих коштів та неустойки є передчасною.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Як убачається з матеріалів справи, 30 листопада 2016 року між сторонами укладено Договір № 258 фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець ТОВ «Єврокар Україна» зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувача ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль RENAULT DASTER Exspression, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. 8.2. ст. 8 Договору вартість предмета лізингу становить 14 086,82 доларів США, що на дату укладення договору в гривневому еквіваленті згідно обмінного курсу долара США становить 376 180 грн.

З п. 9.1 договору фінансового лізингу видно, що комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 7%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору. Комісія за організацію договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

Згідно п. 1.7. ст. 1 Договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору.

Пунктом 1.8. ст. 8 Договору передбачено, що сторони погодили укласти даний договір у простій письмовій формі з дотриманням всіх його істотних умов.

30.11.2017 року на виконання вимог укладеного договору позивачем було здійснено оплату авансового платежу в розмірі 112835,40 грн., який зараховано як комісія за організацію договору/а.с.13/.

На підставі заяви позивача про розірвання договору від 07.12.2016 року, відповідачем було повернуто лише частину сплачених коштів в сумі 69 201 грн. 79 коп., на підставі п. 12.1 ст. 12 зазначеного Договору /а.с.12/.

Згідно п. 12.1. ст. 12 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що кошти сплачені позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору фінансового лізингу підлягають поверненню, оскільки вказаний правочин є нікчемним в силу закону, а тому визнання його недійсним судом не вимагається.

При цьому, вимога позивача про стягнення неустойки задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» неустойка виплачується в разі розірвання договору.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухвалення нового рішення про часткове задоволення вимог в частині стягнення неповернутих коштів в сумі 44761 грн. 96 коп., з яких: сума авансового платежу - 43 633 грн. 61 коп. та комісійний збір банку в сумі 1128 грн. 35 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар України» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 647 грн. 68 коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар України» на користь ОСОБА_2 сплачені за договором фінансового лізингу № 258 від 30 листопада 2016 року кошти в розмірі 43 633 грн. 61 коп. та комісійний збір банку в сумі 1128 грн. 35 коп., а всього 44761 грн. 96 коп.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар України» в дохід держави судовий збір в сумі 647 грн. 68 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: