Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

при секретарі Бурячек О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Алла Павлівна про стягнення боргу за договором позики, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на свою користь суму боргу в сумі 4960053,20 грн. з яких: 2057400,00 грн. основного зобов'язання, 2458593,00 грн. інфляційних витрат, 3 % річних в розмірі 444060,20 грн. та судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 6890,00 грн., що є предметом позову.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що 22 травня 2009 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено Договір позики, за умовами договору позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2057400,00 грн., які відповідач зобов'язувався повернути у строк до 31 серпня 2009 року, виконання позивачем договору в частині передачі грошових коштів підтверджується розпискою датованою 22.05.2009 року про отримання ОСОБА_2 суми коштів у розмірі 2057400,00 грн. Крім того, позивач наголошує, що на час виникнення договірних відносин ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, яка надавала згоду чоловіку на укладання договору позики, тому в розрізі даного спору ОСОБА_3, як дружина, має нести солідарну відповідальність за неналежне виконання позичальником договірних зобов'язань за договором позики. Зважаючи на те, що позичальник свої зобов'язання не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, звернення позивача з вимогою повернути кошти залишилось без належного реагування з боку позичальника, тому за відсутності можливості вирішити питання повернення боргу в досудовому порядку позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду та вимагає стягнути з свою користь з відповідачів, як солідарних боржників, суму боргу в сумі 4960053,20 грн. з яких: 2057400,00 грн. основного зобов'язання, 2458593,00 грн. інфляційних витрат та 3 % річних в розмірі 444060,20 грн., що є предметом позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснив, що дійсно 22 травня 2009 року між ОСОБА_6 та відповідачем було укладено договір позики, за умовами договору відповідач отримав в борг грошові кошти в сумі 2057400,00 грн., які зобов'язувався повернути у строк до 31 серпня 2009 року, на даний час договірні зобов'язання відповідачем не виконано, оскільки за своїм майновим станом відповідач не спроможний повернути суму боргу, при цьому відповідач наголосив, що не заперечує сам факт укладання договору позики та отримання грошових коштів в сумі, яка визначена договором.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки відповідач суд не повідомила, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористалась.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко А. П. в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суду не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 22 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., зареєстрований в реєстрі за №1094. (а.с.6)

Відповідно до умов п. 1 Договору позики, Позикодавець передає, у власність Позичальникові грошові кошти у сумі 2057400,00 грн., а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Згідно п. 5 цього Договору, Позичальник зобов'язаний повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем у строк до 01 вересня 2009 року. Повернення грошових коштів повинно як частками, так і разовою сумою, при цьому останнім днем повернення позики є: 31 серпня 2009 року.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. (ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України)

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України)

Виходячи з положень ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно положень частини першої статі 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України)

При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. (ч.2 ст.58, ст.59 Цивільного процесуального кодексу України)

Під час розгляду судової справи, відповідач ОСОБА_2 визнав факт отримання грошових коштів від позивача у розмірі 2057400,00 грн., що підтверджується особистою розпискою відповідача датованою 22 травня 2009 року, а в силу положень ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини визнанні сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов'язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені.

Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України визначено наслідки порушення договору позичальником, серед іншого передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно п. 8 Договору позики, якщо Позичальник своєчасно не поверне Позикодавцю суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та три проценти річних від прострочення суми.

Так, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три проценти річних від суми простроченої позики нараховується від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.

Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, а в силу положень ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним факт неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 умов договору позики, що зумовлює застосування до відповідача санкцій цивільно-правової відповідальності, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, тому позивачем правомірно пред'явлено вимоги до відповідача ОСОБА_2 про стягнення основної суму боргу за договором позики в розмірі 4960053,20 грн., з яких: 2057400,00 грн. основного зобов'язання, 2458593,00 грн. інфляційних витрат та 3 % річних в розмірі 444060,20 грн., які розраховано позивачем за період з 01 вересня 2009 року по 10 листопада 2016 року.

Відповідно до ст.. 546, 547 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Статтею 554 ЦК передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ч.1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

Зміст договору як угоди (правочину) становить сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що становлять зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, котрим визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. (ч.1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України).

Виходячи з положень ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналізуючи наведені норми, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимог, які пред'явлено позивачем до відповідача ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором, оскільки, позивачем не доведено факт наявності письмової згоди другого з подружжя на укладення договору позики, яка має бути нотаріально посвідчена, про наявність такої згоди не зазначено безпосередньо у Договорі позики 22 травня 2009 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., зареєстрований в реєстрі за №1094, як і відсутні інші докази, які мали підтвердити виникнення у відповідача ОСОБА_3 зобов'язань нести солідарну відповідальність за невиконання відповідачем ОСОБА_2 договірних зобов'язань, які випливають з договору позики.

Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Алла Павлівна про стягнення боргу за договором позики, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики грошових коштів від 22 травня 2009 року в розмірі 2 057 400, грн.., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 2 458 593,00 грн. та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 438 987,00 грн., в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, виходячи із суми вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню, присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6890,00 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа. (а.с.1)

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1050 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 174, 208, 212-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Алла Павлівна про стягнення боргу за договором позики, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики грошових коштів від 22 травня 2009 року в розмірі 2 057 400, грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 2 458 593,00 грн. та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 438 987,00 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6890,00 грн., а всього на загальну суму 4 961 870 (чотири мільйони дев'ятсот шістдесят одна тисяча вісімсот сімдесят) грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я