Єдиний унікальний номер 741/452/17
Провадження № 2/741/277/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 26 травня 2017 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря Жирка О.В.,

позивача та його представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області про встановлення факту постійного проживання на момент смерті разом із спадкодавцем та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 8 травня 2004 року помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому на підставі державного акта серії ЧН № 097214 земельну ділянку площею 4,59 га, кадастровий номер :02:002:0116, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області. ОСОБА_2 стверджував, що на момент смерті батька він проживав разом із ним, а тому в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після його смерті. Нотаріус відмовив йому (позивачу) у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку.

ОСОБА_2 просив суд встановити факт постійного проживання разом із ОСОБА_3 на момент смерті останнього, а також визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 4,59 га, яка належала померлому ОСОБА_3, у порядку спадкування після його смерті.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, які зазначені в позовній заяві, просили їх задовольнити.

Представник Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти.

Суд розглядає справу в звичайному порядку у відсутності представника відповідача, оскільки позивач та його представник заперечували проти заочного розгляду справи.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дали показання про те, що вони добре знали ОСОБА_3 та його сина ОСОБА_6. ОСОБА_3 на день смерті проживав разом із сином ОСОБА_2 у одному будинку барачного типу, вели спільне господарство. ОСОБА_2 доглядав за батьком, а після смерті похоронив його.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

8 травня 2004 року помер ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 4).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 за життя заповіту не складав, спадкова справа після його смерті не заводилася, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (а.с. 17; 18).

Таким чином, спадкування після смерті ОСОБА_3 здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З копії свідоцтва про народження (а.с. 5) вбачається, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3, а тому в силу ст. 1261 ЦК України має право на спадкування після його смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї.

Факт, який просить встановити позивач, підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У судовому засіданні встановлено, що на день смерті ОСОБА_3 проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишня назва Кіровка) Носівського району Чернігівської області, що підтверджується копією довідки Степовохутірської сільської ради № 66 від 10 лютого 2017 року (а.с. 6).

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення даного факту має для ОСОБА_2 юридичне значення, так як дозволить йому реалізувати своє право на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_3

За таких обставин позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 за життя набув право власності на земельну ділянку площею 4,59 га, кадастровий номер :02:002:0116, із земель колишнього КСП «Носівське», яка розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області та на яку на імя останнього був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 097214, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 126 від 20 травня 2003 року, що підтверджується повідомленням відділу Держгеокадастру у Носівському районі Чернігівської області від 28 лютого 2017 року (а.с. 7).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову земельну ділянку в звязку з відсутністю на неї оригіналу правовстановлюючого документа, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 177/02-31 від 1 березня 2017 року (а.с. 8).

У судовому засіданні встановлено, що оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 097214 втрачено, факт його втрати підтверджується оголошенням у газеті «Носівські вісті» (а.с. 19).

Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналізуючи добуті й досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на спадкову земельну ділянку також підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1216, 1218, 1225, 1261, 1268 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ст.ст. 213, 215, 256 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на час відкриття спадщини постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишня назва Кіровка) Носівського району Чернігівської області разом із ОСОБА_3, який помер 8 травня 2004 року.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку площею 4,59 га, кадастровий номер :02:002:0116, яка розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області та на яку на імя ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 097214, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 126 від 20 травня 2003 року, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, який помер 8 травня 2004 року.

На рішення позивачем та його представником може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя О.В.Киреєв