Справа № 201/1239/17
Провадження № 2/201/1094/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

15 травня 2017 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Ходаківського М.П.,

за участі секретаря судового засідання Максимової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості-,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого посилається на те, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 28 листопада 2008 року, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 24 000 гривень строком на 80 днів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 24 000 гривень та судові витрати 240 гривень. Станом на час подання даної позовної заяви сума позики не повернута, тому позивач просить суд стягнути на його користь інфляційні нарахування у розмірі 24 719,72 грн. та 3% річних у розмірі 3 090,60 грн. від неповернутої суми позики.

Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на задоволенні позову з підстав у ньому викладених, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував.

Відповідач у жодне судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 28 листопада 2008 року, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 24 000 гривень строком на 80 днів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 24 000 гривень та судові витрати 240 гривень.

Указане судове рішення 25 жовтня 2012 року набрало законної сили та предявлено позивачем до виконання до ВДВС Жовтневого району Дніпропетровського МУЮ, проте станом на час подання даної позовної заяви сума позики не повернута.

У звязку із невиконанням відповідачем своїх обовязків за договором станом на 25 січня 2017 року заборгованість за інфляційними втратами та 3% річних перед позивачем складає 27 810,32 грн. згідно із розрахунком наданим позивачем.

Судом встановлено, що у даній цивільній справі спір виник у зв'язку із неповерненням відповідачем суми боргу та невиконанням його зобовязання щодо повернення коштів в обумовленому сторонами розмірі та нарахуванням у звязку із цим позивачем на суму визначеної заборгованості нараховано інфляційні втрати та суму 3% річних.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно із п.1-3 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який построчив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобовязання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитись від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі № 6-3019цс15 від 13 січня 2016 року встановлений судовим рішенням розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи і суд не вправі змінювати його.

Крім того, при задоволенні позовних вимог у цій частині суд враховує висновки Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди, з якого вбачається, що будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню і з відповідача ОСОБА_2на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за інфляційними втратами та 3% річних за договором позики в сумі 27 810,32 грн.

Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 60,74, 76, 77, 79, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованостізадовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) суму інфляційних втрат у розмірі 24 719,72 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот девятнадцять грн. 72 коп.) та 3% річних у розмірі 3 090,60 грн. (три тисячі девяносто грн. 60 коп.) за період з 25 жовтня 2012 року по 25 січня 2017 року за невиконання зобовязання із повернення суми боргу, а всього 27 810,32 грн. (двадцять сім тисяч вісімсот десять грн. 32 коп.).

Стягнути із ОСОБА_2 (АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_4) сплачений останнім судовий збір у сумі 640 грн. (шістсот сорок грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя М.П.Ходаківський