Єдиний унікальний номер 226/1197/16-ц Номер провадження 22-ц/775/411/2017
Головуючий у 1 інстанції КлепкаЛ.І. Єдиний унікальний номер: 226/1197/16-ц
Доповідач Новосьолова Г.Г. Номер провадження: 22ц/775/411/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Новосядлої В.М., КраснощоковоїН.С.

за участю секретаря Яворського О.Г.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 26 січня 2017 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 26 січня 2017 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 11 вересня 2007 року в сумі 65 027,12 грн., з них: 9 246,11 гривень заборгованість за кредитом, 55 781,01 гривень - заборгованість по процентами за користування кредитом. Вирішено питання про судові витрати.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що судове рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки позивачем по справі пропущений строк позовної давності.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В судове засідання не зявився представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк», про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма в матеріалах справи, яка зареєстрована у журналі телефонограм за № 1552 (а.с.184).

До апеляційного суду надійшла заява від позивача про підтримання доводів апеляційної скарги та розгляду справи за їх відсутності (а.с.186).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю - доповідача, відповідачку ОСОБА_1, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

В інший частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, 14 липня 2016 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги наступним:

11вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 21 600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором за відповідачкою утворилася заборгованість за кредитним договором станом на 18 квітня 2016 року у розмірі 71 382,16 гривень, яка складається з: 9 246,11 гривень - заборгованість за кредитом, 55 781,01 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 479,70 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 3 375,34 гривень - штраф (процентна складова), тому ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідачки зазначену заборгованість, та судові витрати у розмірі 1378,00 гривень (а.с.2-3).

Заборгованість за кредитним договором підтверджується розрахунком заборгованості з якого вбачається, що з 31 березня 2009 року (початок простроченої заборгованості за кредитом) по 18 квітня 2016 року утворилась заборгованість за кредитом 9 246,11 гривень, заборгованість за процентами 55 781,01 гривень, пеня та штрафи 2479,70 гривень та 3875,34 гривень, а всього 71 382,16 гривень (а.с.4-13).

Кредитний ліміт відповідачки становив 21600 гривень і після старту карткового рахунку неодноразово змінювався:

-16 лютого 2010 року був знижений до 2000 гривень;

-07 червня 2012 року був збільшений до 2200 гривень;

-17серпня 2012 року становив 3200гривень;

-17 вересня 2012 року 3 700 гривень,

- а з 12 березня 2013 року 8000 гривень (а.с. 92).

Протягом строку користування кредитом відповідачці було видано чотири картки: 01вересня 2007 року картка 98585 терміном дії до серпня 2015року, 19 червня 2012року картка 416466 зі строком дії до червня 2016року, 07серпня 2012року картка 402963 зі строком дії до квітня 2016 року і 29 листопада 2012року картка 713151 терміном дії до січня 2016року (а.с.93).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині стягнення тіла кредиту та процентів виходив з того, відповідачка належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконувала. Згідно розрахунку заборгованості останній платіж відповідачкою було здійснено в липні 2014року, з позовними вимогами Банк звернувся 14 липня 2016 року, тому строк позовної давності позивачем не пропущено.

Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справах, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як у суді першої інстанції, так і апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 позовні вимоги визнала частково, а саме заборгованість за тілом кредиту. Проте, не погоджується із заборгованістю по відсотками за користування кредитом. Пояснювала, що дійсно користувалась карткою банку, знімала кошти з розрахунку для проведення лікування братові.

Виходячи з встановлених обставин наданих сторонами доказів та вимог закону вбачається, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склались між сторонами та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсоткам.

Довід апеляційної скарги про те, що суду першої інстанції не застосував строки позовної давності є неспроможними з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 22 березня 2017 року за № 6-3063цс16.

Наведені в скарзі позивача доводи необґрунтовані й правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст..ст.308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до касаційного суду.

Головуючий : Судді: