АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М.КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8667/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18.06.2008 між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 03.95/08-АК до якого протягом 2009-2010 років укладались додаткові угоди. За умовами договору позивач надав ОСОБА_4 кредит на суму 42 568,00 доларів США зі сплатою 13% річних, а відповідач взяв на себе зобов'язання повернути грошові кошти в строк до 18.06.2015 або достроково у випадках, передбачених угодою. Однак, відповідач, отримавши суму кредиту своїх зобов'язань не виконав, а саме прострочив сплату платежів: сплату кредиту за період з 21.10.2014 по 23.06.2015 у сумі 4 860,13 доларів США (еквівалент 105 798,78 грн.), сплату процентів за період з 20.01.2015 по 23.06.2015 в сумі 1 023,34 доларів США (еквівалент 22 279,78 грн.). У зв'язку із порушенням умов договору банк листом № 2998/1-2.21 від 30.03.2015 направив позичальнику вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості. Дана вимога залишена відповідачем поза увагою.

Посилаючись на те, що позичальник не виконує належно зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість, позивач уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_4 суму заборгованості разом із штрафними санкціями, а саме: 33 440,31 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 22.03.2016 становить 889 535 грн. 27 коп. заборгованості за кредитним договором, яка складається: із 2 176,81 доларів США поточної заборгованості за кредитом, 11 034,69 доларів США заборгованості за простроченим кредитом, 217,17 доларів США - 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту, 2 562,16 доларів США простроченої заборгованості за відсотками, 46,17 доларів США - 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення відсотків, 2 378,74 доларів США строкової заборгованості за відсотками, 203,14 доларів США борг по комісії за обслуговування кредиту, 14 821,44 доларів США пені, нарахованої у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів, кредиту, комісії у розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу та судовий збір.

Заперечуючи проти вимог ПАТ «ВТБ Банк» відповідач подала зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору № 03.95/08-АК від 18.06.2008, додаткової угоди № 1 від 19.01.2009 до кредитного договору, додаткову угоду № 2 від 21.04.2010 до кредитного договору, які укладені між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 з моменту укладання, у зв'язку з укладанням їх під впливом обману банку. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що як кредитний договір так і додаткові угоди було укладено з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених діючим законодавством, що регулює спірні правовідносини, з використанням нечесної підприємницької діяльності. Банк свідомо порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, не повідомив у письмовій формі про всі відомості при наданні кредиту, умови кредитного договору є несправедливими, що є в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» підставою для визнання угоди недійсною. При цьому банк жодним належним документом не підтвердив надання кредиту в іноземній валюті.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 рок позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» суму у розмірі 33 440,31 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 22.03.2016 становить 889 535 грн. 27 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» судовий збір у розмірі 13 385 грн. 88 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі відповідач порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішенням, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити, мотивуючи тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не досліджено належним чином всіх доказів у справі; не надано оцінки доводам відповідача про те, що в момент укладання кредитного договору між сторонами, позичальник був введений в оману банком щодо істотних умов договору: ціни, валюти кредиту та відсоткової ставки. Сплачуючи постійно комісію банку в розмірі 0,03 % від початкової суми кредиту банк фактично підвищив процентну ставку на 0,4%. Крім того, згідно з п.4 (г) ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 за № 15- 93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" використання іноземної валюти на території України як застави потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Як вбачається з матеріалів справи до суду позивач не надав генеральну або індивідуальну ліцензії, що були чинними на момент укладання кредитного договору № 03.95/08-АК, 18.06.2008 року, що повинно бути розцінене як відсутність її у банка, у позивача була в наявності лише банківська ліцензія № 79 від 20.04.2007 року з дозволом № 79-1 від 20.04.2007 року з відповідним додатком.

У судовому засіданні відповідач та її представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 18 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 03.95/08-АК (надалі по тексту - Договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит на придбання автомобіля в розмірі 42 568,00 доларів США з терміном повернення кредиту до 18 червня 2015 року, зі сплатою 13,5 % річних та щомісячної плати у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 0,03 % від початкової суми, що складає 12,77 доларів США. Позичальник зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, щомісячну комісію у валюті кредиту в розмірі та в порядку, встановленому п.п. 8.1., 8.2., 8.3. кредитного договору.

Підпунктами 8.1., 8.2., 8.3. кредитного договору сторонами визначено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами в розмірі 661,00 доларів США. Щомісячно в період сплати кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється погашення комісії банку за управління кредитом. Погашення кредиту, процентів за користування кредитом та щомісячної комісії здійснюється позичальником в період з 11 по 18 число кожного місяця згідно з додатком № 1 до цього договору (графік платежів).

Згідно з підпунктом 9.1. Договору, у випадку прострочення виконання позичальником своїх зобов'язань банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі 0,5 % в день від суми невиконаних зобов'язань.

У випадку порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит, сплатити нараховані проценти та щомісячну комісію незалежно від настання строку виконання зобов'язання - п.п. 4.5.

19 січня 2009 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за якою платежі по погашенню кредиту, процентів за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно ануїтетним платежем не менше ніж 701,00 доларів США в період з 11 по 18 число кожного місяця, починаючи з липня 2009 року, та додатковою угодою від 21 квітня 2010 року ануїтетний платіж встановлено у розмірі не менше ніж 826,00 доларів США в період з 11 по 18 число кожного місяця, починаючи з листопада 2010 року.

31 серпня 2012 року договором про внесення змін № 1 сторонами договору внесені зміни до кредитного договору та викладено його в новій редакції. Договором про внесення змін № 2 від 10 вересня 2012 року до кредитного договору внесені зміни до п. 3 кредитного договору. За умовами якого позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі 18 червня 2016 року або дострокового у випадках, передбачених договором. Способом повернення кредиту, процентів за кредитом та розрахунку вартості супутніх послуг здійснюється щомісячно згідно з графіком. У відповідності до п.п. 5.2.2. договором про внесення змін № 1 банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення кредиту або у інші строки, передбачені умовами цього договору.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк у відповідності до п. 5.2.2. умов договору та частини другої статті 1050 ЦК України використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 30 березня 2015 року вимогу боржнику про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних з ним платежів (а.с. 35 том 1). Вимога про дострокове повернення заборгованості позичальником залишена без задоволення.

Обравши судовий спосіб захисту порушених прав щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, кредитор 31 березня 2016 року звернувся в суд, пред′явивши позов про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості, який не спростований відповідачем, вбачається, що позичальником останні платежі в рахунок погашення основного зобов'язання (кредит та проценти) здійснено 19 грудня 2014 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Установивши у ході розгляду справи, що позичальник згідно кредитного договору № 03.95/08-АК від 18 червня 2008 року, із змінами до нього, взяті на себе зобов'язання не виконав, у передбачений в договорах термін грошові кошти не повернув, унаслідок чого виникла заборгованість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що кредитор має право стягнути з боржника заборгованість за основним зобов'язанням, пеню за порушення строків виконання зобов'язань та 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту та процентів, а також у відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України достроково стягнути заборгованість по кредиту, що залишилася, сплату процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Заявлена позивачем до стягнення вимога в сумі 33 440,31 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 22.03.2016 становить 889 535 грн. 27 коп. містить наступні складові заборгованості: прострочена заборгованість за кредитом за період з 19 серпня 2014 року по 22 березня 2016 року - 11 034,69 доларів США, поточна заборгованість за кредитом (залишок) - 2 176,81 доларів США, прострочена заборгованості за процентами за період 19 серпня 2014 року по 22 березня 2016 року складає суму 2 562,16 доларів США, строкова заборгованість за процентами (залишок) - 2 378,74 доларів США, пеня, нарахована у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів, кредиту, комісії у розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу за період з 21 березня 2015 року по 22 березня 2016 року - 14 821,44 доларів США, 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту за період з 19 серпня 2014 року по 22 березня 2016 року - 217,17 доларів США, 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення відсотків за період з 19 серпня 2014 року по 22 березня 2016 року - 46,17 доларів США та прострочена заборгованість по комісії в сумі 203,14 доларів США.

Дійшовши правильного висновку про порушення позичальником виконання зобов'язання за кредитним договором та стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за основним зобов'язанням, пені за порушення строків виконання зобов'язань, 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту та процентів, а також достроково стягнення заборгованості по кредиту, що залишилася, та строкової заборгованості за процентами, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь банку простроченої комісії за управління кредитом в сумі 203,14 доларів США, виходячи з наступного.

Згідно з положенням абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 18 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб.

Як вбачається із змісту укладеного сторонами договору за обслуговування кредиту встановлюється плата у вигляді комісії за управління кредитом у розмірі 0,03 % від початкової суми кредиту.

Встановлена кредитором у договорі комісія за обслуговування кредитором не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону «Про захист прав споживачів».

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення простроченої комісії за управління кредитом в сумі 203,14 доларів США, що еквівалентно 5 403,66 грн., суд першої інстанції не звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, кредитор не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому позивач нараховував, а відповідач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним. Такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Отже, заявлена до стягнення сума заборгованості в частині простроченої комісії за управління кредитом в сумі 203,14 доларів США, що еквівалентно 5 403,66 грн. та пеня, нарахована у зв'язку з несвоєчасною сплатою комісії у розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу в сумі 26,60 грн. не підлягає стягненню з позичальника на користь кредитора ПАТ «ВТБ Банк». Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині вимог знайшли своє підтвердження.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що в момент укладання кредитного договору між сторонами, позичальник був введений в оману банком щодо істотних умов договору були предметом перевірки судом першої інстанції, їм надана належна юридична оцінка при вирішенні зустрічних вимог ОСОБА_4 Так, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції правильно виходив із того, що кредитний договір та зміни до нього укладений з урахуванням волевиявлення відповідача, вказаний правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним. Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що позичальник за кредитним договором була повідомлена та ознайомлена з усіма умовами договору, отримала необхідну інформацію для укладання договору, була обізнана щодо всіх складових кредиту тощо.

Твердження відповідача про недопустимість видачі кредиту банком в іноземній валюті, оскільки у банка ПАТ «ВТБ Банк» відсутня генеральна або індивідуальна ліцензії на здійснення валютних операцій на території України не ґрунтується на вимогах закону. Так, декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу, видані Національним банком України на здійснення валютних операцій банком ПАТ «ВТБ Банк» містяться в матеріалах справи (а.с. 64-67 том 2). А тому вказані доводи відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості слід змінити, зменшивши загальний розмір заборгованості з 889 535, 27 грн. до 884 105,01 грн. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до положень статті 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості змінити, зменшивши суму заборгованості з 889 535, 27 грн. до 884 105,01 грн. та розмір судового збору з 13 385 грн. 88 коп. до 6 890,00 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: