Апеляційний суд міста Києва
Справа № 755/7563/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5909/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання порядку користування житловим приміщенням та про розподіл особового рахунку.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

04 травня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання порядку користування житловим приміщенням та про розподіл особового рахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони проживають у АДРЕСА_1. Відповідачі-1,2,3 за комунальні послуги не сплачують, у зв'язку з чим виникла значна сума заборгованості. Просила встановити порядок користування спірною квартирою в наступний спосіб: виділити в користування їй, відповідачам-5,6 кімнату площею 14,6 кв.м; в користування відповідачам-1,2,3 виділити кімнату площею 15 кв.м, місця загального користування залишити в спільному користуванні; зобов'язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання порядку користування житловим приміщенням та про розподіл особового рахунку відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3, подала на нього апеляційну скаргу, просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Зокрема зазначала, що судом неповно з'ясовані всі обставини справи , невірно застосовані норми матеріального права ( ст.ст. 358, 383, 391 ЦК України). Не врахований судом вже встановлений між сторонами порядок користування спірним житлом, що не заперечувалось сторонами по справі. Судом не надано належної оцінки наданим доказам, а саме висновку експерта за наслідками проведення будівельно- технічного дослідження № 03/02/17 від 03 лютого 2017року. Посилання суду на норми ч.3 ст. 63 ЖК України не відповідають дійсним обставинам справи, натомість не застосування п. 54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов , і надання їм жилих приміщень в УРСР , затверджені постановою Ради МіністрівУкраїнської PCP і Української республіканської ради професійних спілок № 470 від 11 грудня 1984 року не є правомірним. Не застосовано судом норми ст.ст. 63, 65, 161 ЖК України, які підлягали застосуванню.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідачів ОСОБА_4, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_7, ОСОБА_8, третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що відмова у задоволенні позовних вимог ґрунтувалася на відсутності правових підстав.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Положенням статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно ч. 1,2 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого,- за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

За правилами ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції спір між сторонами виник відносно квартири АДРЕСА_1. Спірна квартира є двокімнатною, житловою площею 29,60 кв.м ( кімнати становлять 14,60 та 15,00 кв.м, є суміжними), загальною - 45,20 кв.м, не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Наймачем квартири та власником особового рахунку є ОСОБА_9, яка згідно свідоцтву про смерть померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та знята з реєстраційного обліку 04.02.2000.

Із ксерокопії довідки за ф.№3 від 04.03.2014 (а.с. 13) вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані сторони по справі та 2-є неповнолітніх дітей ( на час ухвалення рішення судом першої інстанції). На час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_8 став повнолітнім.

З позовних вимог вбачається, що позивач ОСОБА_3 пред'явила до суду позов про визнання порядку користування житловим приміщенням та про розподіл особового рахунку.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами ЖК УРСР.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.41 Конституції України, ч.ч.1-3 ст. 358, ч. 1,2 ст. 383, ч.1 ст. 391 ЦК України встановити порядку користування житловим приміщенням, яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва не можна. А тому, висновок суду першої інстанції про відмову в цій частині позовних вимог є законним.

Статтею 63 ЖК України визначено, що предметом договору найму жилого приміщення є окрема квартира або інше ізольоване приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат.

Член сім'ї наймача може вимагати, за згоди інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму (ст. 104 ЖК). Зміна договору найму житлового приміщення можлива лише за умови, якщо житлова площа, яка припадає на особу, що вимагає укладення з нею окремого договору найму, може бути виділена у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 ЖК.

При цьому слід враховувати п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 № 2. Житлова площа, на яку претендує член сім'ї наймача, має бути виділена у вигляді ізольованої кімнати та відповідати встановленому мінімальному розміру.

Не може бути самостійним предметом договору найму житлове приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі.

Згідно зі ст. 48 ЖК житлове приміщення надається громадянам у межах норми житлової площі (13,65 м2), але не менше норми середньої забезпеченості, яка визначаться Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Тоді, як вбачається з матеріалів справи позивач просила виділити собі та 2-м членам сім'ї кімнату, розміром 14,60 кв.м, а 3-м відповідачам кімнату 15,00 кв.м, що за розміром не відповідає вимогам закону. До того ж, матеріалами справи підтверджено, що 2-і кімнати, які просила поділити позивач, є суміжними. Перепланування спірної квартири проведено самочинно, без належно оформленої документації та дозвільної системи і не закріплено законодавчо.

Тому, висновок експерта (а.с.123- 138) від 03.02.2017 №03/02/17 про те, що спірна квартира в цілому відповідає вимогам діючим на Україні нормативних документів в галузі будівництва, окрім незначного відступу від вимог пункту 2.30 ДБН В.2.2-15-2005, що не перешкоджає експлуатаційним характеристикам квартири та можливості користування ізольованими кімнатами, технічно в подальшому зазначена квартира може експлуатуватися за умов дотримання відповідних технічних правил, щодо порядку її експлуатації та технічного обслуговування, не є належним та допустимим доказом у розуміння ст.ст. 57-59 ЦПК України і не може бути підставою до задоволення позовних вимог. Таким чином, суд не може перебрати на себе повноваження відповідних органів щодо узаконення перепланування спірної квартири сторін.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду позивач також не навела таких обставин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: