провадження № 2/616/112/17
справа № 616/167/17
18 травня 2017 року Великобурлуцький районний суд Харківської області у складі головуючого судді Нестайка Ю.В.
з участю: секретаря судового засідання Капленко А.В.
представника позивача ОСОБА_2
відповідача ТОВ «Лізингова Компанія «АВТО ЛАЙФ», представник не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Великий Бурлук цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів,
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, пославшись на обставини, наведені у позовній заяві, заявив, що внаслідок юридичною необізнаності його фактично ошукали.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, хоча відповідач належним чином був повідомлений про розгляд справи.
Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України справа судом розглянута заочно, на підставі наявних у ній доказів.
Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши наявні надані у справі докази, судом встановлені обставини справи і визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що 10 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» укладено письмовий договір фінансового лізингу №1680 (далі Договір), предметом якого є транспортний засіб трактор Foton FT 244. Відповідно до п. 3.3.1. ОСОБА_1 як лізингоодержувач до отримання предмету Договору, на умовах та у порядку, передбаченому Договором, зобовязаний сплатити передбачені даним Договором платежі (а.с. 12-21).
ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» відповідно до п. 3.1.1. Договору зобовязалася придбати Предмет Лізингу в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами та передати його Лізингоодержувачу.
Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними у укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Положенням ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.
У відповідності до ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Суд вважає, що вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу від 10.11.2016 року №1680 з додатками до договору № 1, 2, відповідає. Даний договір містить найменування товару, розмір лізингових платежів та строк лізингу. Умови даного договору є чіткими, зрозумілими та містять детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Крім того, підставою вважати, що ОСОБА_1 були повідомлені умови даного договору та додатків до нього, є його особистий підпис на кожному аркуші Договору та додатків до даного договору. Факт підписання даного договору та додатків до нього позивачем не оспорюється.
У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. З наданий матеріалів справи суд не вбачає встановлених законом підстав щодо визнання даного правочину недійсним.
Відповідно до п.8.2. Договору вартість Предмета Лізингу становить 246000грн.
Пунктом 9.1. статті 9 Договору передбачено, що Комісія за організацію Угоди становить 10% від вартості предмету лізингу, які позивач сплатив у день підписання Договору (а.с. 11).
Пунктом 9.2. статті 9 Договору передбачено, що авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 50 % від вартості Предмета Лізингу, зазначеного в Договорі та у Додатку № 1 до нього.
Згідно з п.4.1. статті 4 Договору Лізингодавець передає у користування Предмет Лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію Угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.
Суд констатує, що посилання позивача на порушення його прав як споживача згідно Закону України «Про захист прав споживачів» є не доведеними та безпідставними. Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив, що ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» діяла в рамках повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про фінансовий лізинг». Посилання позивача, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як відповідачем було включено до договору можливість не повертати кошти, сплачені у якості комісії за організацію Угоди, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації у звязку з розірвання або невиконанням ним договору, суд вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки спеціальним законом, який регулює правові та економічні засади фінансового лізингу, є Закон України «Про фінансовий лізинг», відповідно до ст. 16 якого лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Безпідставним суд вважає також посилання позивача на недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору, оскільки ст. 799 ЦК України не відноситься до правил регулювання договору лізингу. Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахування особливостей, встановленим параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. Загальні положення про найм (оренду) містяться у параграфі 1 глави 58 ЦК України.
Заявляючи про відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг, позивачем не надано доказів на підтвердження цього, до того ж відсутність ліцензії відповідно до ст. 227 ЦК України не є безумовною підставною для визнання правочину недійсним.
Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивач не надав до суду достатніх доказів того, що відповідач ввів його в оману під час укладання договору фінансового лізингу, а тому такі доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними.
Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу від 10.11.2016 року №1680, укладеного між що ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1, тому в задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 10,11,60,209,212-215,224 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 1680 від 10.11.2016 р. та стягнення грошових коштів в сумі 25 400 грн. відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги через Великобурлуцький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Повний текст рішення складений 22 травня 2017 року.
Суддя Ю.В. Нестайко