Ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого у зв'язку зі зміною найменування є ПАТ «Омега Банк», та ПАТ «Дельта Банк» недійсним в частині, що стосується передачі кредитних зобов'язань за кредитним договором від 3 квітня 2008 року № 2619/0408/71-014.

Позивач посилався на те, що 3 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ним було укладено кредитний договір № 2619/0408/71-014, відповідно до умов якого він отримав споживчий кредит у розмірі 55 000 доларів США строком до 3 квітня 2038 року включно.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі і за кредитним договором від 3 квітня 2008 року № 2619/0408/71-014.

Позивач зазначав, що у порушення вимог ч. 2 ст. 516, ст. 517 ЦК України, ні ПАТ «Сведбанк», ні ПАТ «Дельта Банк» не повідомили йому належним чином про відступлення права вимоги за кредитним договором та не надали доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Таким чином, підставою недійсності правочину є суперечливість його змісту законодавству України, чинному на момент укладення.

Крім того, позивач зазначав, що укладення договору купівлі-продажу права вимоги призвело до змін умов кредитного договору від 3 квітня 2008 року № 2619/0408/71-014, що стосуються порядку повернення кредитних коштів шляхом безготівкового перерахування або шляхом внесення готівки у касу саме ВАТ «Сведбанк». Також сторони договору купівлі-продажу прав вимоги помилилися щодо правової природи правочину та мали укласти договір факторингу.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог, виходячи із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладенням з дотриманням вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, ст. ст. 627, 628, 638 ЦК України та п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а тому підстав для визнання його недійсним в частині, що стосується передачі кредитних зобов'язань за вказаним вище кредитним договором від 3 квітня 2008 року та порушень прав ОСОБА_3 внаслідок його укладення не вбачається.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, відхилити, заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук М.В. Дем'яносов
А.В. Маляренко

Колегія суддів: