Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 328/666/17Головуючий у 1-й інстанції Курдюков В.М.
Пр. № 22-ц/778/3520/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання однією сімєю та зміну черговості в спадкуванні

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: Запорізька область, місто Токмак, вулиця Гоголя, б. 151 а, разом з ОСОБА_5, котра померла 02.10.2016 року, з вересня 1991 року по час відкриття спадщини 02 жовтня 2016 року;

- змінити черговість права на спадкування, а саме: визнати за ОСОБА_2 право на спадкування майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 із спадкоємцями першої черги.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 02 жовтня 2016 року померла ОСОБА_5, з якою він перебував у фактичних шлюбних відносинах. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне їй на праві приватної власності майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: Запорізька область, місто Токмак, вул. Гоголя, 151а. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом відповідно до ст. 1217 ЦК України. За життя померла заповіту не зробила. Спадкоємцями за законом першої черги являються: її син ОСОБА_3 та мати ОСОБА_4 Він з ОСОБА_5 прожив близько 25 років, а саме: з вересня 1991 року по день її смерті 02.10.2016 року, про що можуть підтвердити свідки. Вони мешкали за адресою: м. Токмак, вул. Гоголя, 151а. Вели спільне господарство. Шлюб не зареєстрували. Спільних дітей не мали. За адресою фактичного їхнього мешкання він не був зареєстрований. На початку 2016 році ОСОБА_5 захворіла онкологічним захворюванням, про що свідчить виписка із амбулаторної картки № 47160. Весь час він знаходився з нею поряд, спільні кошти витрачали на її лікування, але в жовтні 2016 року вона померла. Він весь час опікувався нею, допомагав, підтримував її. ЇЇ смерть стала для нього жахливим потрясінням. В нього погіршився стан здоров'я. Позивач людина похилого віку 67 років. Іншого житла він немає. В будинку по вул. Гоголя, 151 а він прожив разом з померлою 25 років. На сьогоднішній день придбати інше житло він не має можливості. В зв'язку з тим, що між ним та ОСОБА_5 не був зареєстрований шлюб він не являється її законним чоловіком, отже не є спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України. З ОСОБА_5 вони фактично прожили подружнім життям 25 років: з вересня 1991 року по день її смерті 02.10.2016 рік. Весь час він працював мав стабільну заробітну плату, з 2005 року ще й отримував пенсію, вони вели спільний побут, суперечок не мали. Будинок в якому проживали, вони постійно поліпшували: робили ремонти, провели воду, газ та інше. Іншого житла він немає. Син та мати ОСОБА_5 є спадкоємцями першої черги.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 24 липня 2017 року (т.1 а.с.233-242) у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.1 а.с. 246-250) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с.9), справу призначено до апеляційного розгляду (т. 2 а.с. 11).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (т. 2 а.с. 17-22).

У судове засідання 21 грудня 2017 року належним чином повідомлена апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 14) відповідач ОСОБА_4 не зявилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлено, що апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 01 вересня 2017 року (ухвала апеляційного суду т. 2 а.с. 9).

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_4 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалила розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю відповідача ОСОБА_4 за присутністю позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_6 та представника останнього за договором адвоката (т.с. 2 а.с. 23-26) ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у цій справі, керувався ст.ст. 213-215 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, та виходив із відсутні підстав для зміни черговості спадкування та надання позивачу права на спадкування разом з відповідачами, які є спадкоємцями першої черги.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 15.12.2017 року, тобто чинною на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (24 липня 2017 року).

Так, при вирішенні цієї справи по суті суд першої інстанції правильно виходив із наступного.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.08 року при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із роз'ясненнями Верховного Суду України , викладених у листі від 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу додаються документи та докази того, що між: заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки ( свідоцтво про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового і особистого характеру тощо). Також: це можуть бути свідоцтво про смерть одного з подружжя, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки і з господарських книг про реєстрацію чи вселення, докази про спільне придбання майна як рухомого, так і не рухомого (чеки ,квитанції, свідоцтва про право власності), заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного, довідки житлових організацій , сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, Токмацькою державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа після померлої ОСОБА_8, спадщину прийняв відповідач ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_4 відмовилась від спадщини (т.с. 1 а.с. 84-94).

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Відповідно до ст.1264 ЦК України позивач відноситься до четвертої черги спадкоємців за законом, як особа, яка проживала зі спадкодавцем ОСОБА_5 однією сімєю не менш як пяти років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 протягом тривалого часу, з 1991 року проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 до її смерті 02.10.2016 р. Періоди тимчасової відсутності позивача ОСОБА_2 через відрядження та з інших причин за місцем спільного проживання не спростовують факту його спільного проживання з ОСОБА_5 в зазначений час. Так само не спростовують факт спільного проживання довідки комітету мікрорайону про склад сімї та декларації про доходи з Токмацького УПСЗН, в яких вказано, що ОСОБА_5 проживала одна. Ці документи відображають відомості про осіб, які спільно проживають і спільне місце проживання яких зареєстровані у встановленому порядку. Позивач ОСОБА_2 був зареєстрований за іншою адресою, крім того, відомості про членів сімї в документи комітету мікрорайону та УПСЗН вносились зі слів ОСОБА_5 для отримання житлових субсидій, що пояснює незазначення ОСОБА_2 як члена сімї. Крім того, інша довідка того ж мікрорайону від 08.10.2016 р. підтверджує, що ОСОБА_2 дійсно проживав та вів спільне господарство в цивільному шлюбі 25 років з ОСОБА_5

Однак відсутні підстави для прийняття судового рішення про встановлення факту проживання позивача однією сімєю з ОСОБА_5, оскільки цей юридичний факт є лише підставою для вирішення спору про зміну черговості права на спадкування.

Оскільки, судом першої інстанція правильно встановлено відсутність передбаченої ст. 1259 ЦК України підстави для зміни черговості права на спадкування. Зазначена норма встановлює можливість зміни черговості спадкування за умови, що фізична особа протягом тривалого часу опікувалась, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був в безпорадному стані.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спадкодавець ОСОБА_5 не перебувала тривалий час в безпорадному стані, оскільки померла 02.10.2016 р., а до 01.08.2016 рік, вона працювала на ПАО «Токмацький ковальсько-штампувальний завод», що підтверджується відповідними документами з місця роботи. Тобто спадкодавець знаходилась в безпорадному стані лише протягом двох місяців до смерті, що не можна вважати тривалим часом. Крім того, дослідженими судом першої інстанції доказами встановлено, та не оспорюється позивачем, що обидва відповідача, які є спадкоємцями першої черги також протягом всього часу тяжкої хвороби спадкодавця опікувались, матеріально забезпечували, надавали іншу допомогу спадкодавцеві.

При вищевикладених обставинах, судом першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні підстави для зміни черговості спадкування та надання позивачу права на спадкування разом з відповідачами, які є спадкоємцями першої черги.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі фактично наполягає лише на тому, що б суд апеляційної інстанції вдався до переоцінки наявних у цій справі матеріалів та доказів.

Однак, суд апеляційної інстанції погоджується із правильно наданою судом першої інстанції оцінкою всіх наявних у цій справі матеріалів та доказів сторін в оскаржуємому рішенні.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи, розяснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, досліджував докази сторін, допитував свідків тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначені порушення у цій справі відсутні.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги ОСОБА_2

Так, в силу вимог ст. 367 ч.3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі, є надані лише апеляційному суду позивачем копія довідки з місця проживання спадкодавця (т.с. 2 а.с. 28) та копія свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_2 із ОСОБА_9 27.12.1991 року (т.с. 2 а.с. 27).

Проте, останніми не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 367 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлена з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміні.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у цій справі будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (т.с. 2 а.с. 6), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_10ОСОБА_11