АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: 22-ц/791/861/2017 Єдиний унікальний номер справи: 668/8897/15-ц Головуючий в І інстанції Майдан С.І. Доповідач Приходько Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Приходько Л.А.,

суддів: Кузнєцової О.А.,

Майданіка В.В.,

секретар Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 березня 2017 року у справі

за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Вобґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем були укладені договори позики, за якими відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти - 22 вересня 2006 року в сумі 2 000,00 доларів США, зі сплатою 5 відсотків за кожен місяць прострочення, строк повернення яких визначено - за вимогою позикодавця, та 26 жовтня 2007 року в сумі 6 000,00 доларів США зі строком повернення до 26 листопада 2007 року сплатою 5 відсотків за кожен місяць прострочення, про що надав відповідні розписки.08 червня 2015 року позивач направив ОСОБА_3 письмову вимогу про повернення грошових коштів за розпискою про надання грошових коштів у сумі 2 000,00 доларів США, проте борг у зазначений у вимозі термін відповідачем повернуто не було.

В подальшому сторони в усній формі подовжили термін дії договору позики від 26 жовтня 2007 року та відповідач зобов'язався повернути зазначені грошові кошти у травні 2015 року.

Посилаючись на невиконання відповідачем обов'язку щодо повернення боргу за укладеними договорами позики позивач, з урахування уточнених позовних вимог, остаточно просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 176 125,56 грн., що станом на день звернення до суду еквівалентно 8 000,00 доларів США; стягнути з відповідача на його користь суму процентів за користування грошовими коштами у розмірі 847 604,26 грн., що станом на день звернення до суду еквівалентно 38 500,00 доларів США; стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 44 031,39 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 24 липня 2015 року еквівалентно 2 000,00 доларів США, та процентів в сумі 233 366,37 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 24 липня 2015 року еквівалентно 10 600,00 доларів США, а всього 277 397,76 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом усіх фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу за договором позики в сумі 44 031,39 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 24 липня 2015 року еквівалентно 2 000,00 доларів США, та процентів в сумі 233 366,37 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 24 липня 2015 року еквівалентно 10 600,00 доларів США, а всього 277 397,76 грн. скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволені цих позовних вимог.

В судове засідання ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не з'явилися, причини неявки суду не повідомили.

Заперечуючи проти апеляційної скарги представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, зазначив, що на його думку рішення суду є законним та обґрунтованим. Просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, зобов'язання за яким відповідачем не виконані, а тому позов про стягнення боргу за договором позики від 22 вересня 2006 року є обґрунтованим і з відповідача підлягає стягненню сума боргу в іноземній валюті, розмір якої визначено в гривневому еквіваленті за курсом валюти на день звернення до суду, а також відсотки за користування зазначеними коштами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 22 вересня 2006 року ОСОБА_4 надав у борг ОСОБА_3 2 000,00 доларів США під щомісячну виплату 5%, до пред'явлення вимоги.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов договору за складеною 22 вересня 2006 року розпискою ОСОБА_4 08 червня 2015 року звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про повернення йому грошових коштів в розмірі 2 000,00 доларів США протягом тридцяти днів з моменту отримання даної вимоги, однак грошові кошти відповідачем повернуто не було (а.с.7,8).

Згідно наданого позивачем розрахунку, проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 22 вересня 2006 року становлять 10600,00 доларів США за період користування з 22 вересня 2006 року по 21 липня 2015 року (а.с.9). Розмір відсотків обрахований позивачем у відповідності до складеної боргової розписки і відповідачем по справі, у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, не спростований.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч.ч.1, 2 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова по позиція щодо застосування вказаних норм права, висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, та, в силу вимог ст. 306-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З розписки, складеної 22 вересня 2006 року, вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_7 2000 доларів США під щомісячну сплату 5 % до пред'явлення вимоги (а.с.5).

Враховуючи, що вказана розписка містить умови отримання позичальником від позикодавця в борг визначеної грошової суми із зобов'язанням її повернення у строк визначений моментом пред'явлення вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами у відповідності до норм чинного законодавства укладений договір позики, умовами якого передбачена сплата позичальником позикодавцеві процентів в розмірі 5% у місяць.

На підтвердження доводів про те, що за розпискою від 22 вересня 2006 року грошові кошти в сумі 2000 доларів США бралися не в борг, а в рахунок майбутніх платежів за товар, а саме продуктів харчування, вартість яких встановлюється у розмірі 5% від наданої позивачем суми, апелянтом, на виконання вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, належних та допустимих доказів не надано. Суд першої інстанції дав належну оцінку наданим відповідачем копіям записів з переліком продуктів харчування, їх кількості та вартості, та правильно не прийняв їх в якості належного та допустимого доказу, оскільки вказані записи не містять відомостей, що перелічені в них продукти отримувалися позивачем в рахунок погашення ОСОБА_3 боргових зобов'язань за розпискою від 22 вересня 2006 року, при цьому умовами договору позики також не передбачено повернення боргу продуктами харчування.

Апелянт не спростував в апеляційній скарзі факт отримання грошей у вказаній в розписці, що є предметом спору даної справи. Обов'язок позичальника повернути позику передбачений ст. 1049 ЦК України, відповідно до частини першої якої, позичальник зобов'язаний повернути позику, а правовідносини між сторонами щодо постачання продуктів харчування не є предметом розгляду даної справи та не впливають на вирішення спору щодо боргових зобов'язань.

За правилами ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях.

Оскільки сторонами у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, суд визначив суму, що підлягає стягненню на користь позивача , відповідно до вимог ч.2 ст. 533 ЦК України, за офіційним курсом відповідної валюти на день звернення до суду (в межах заявлених позовних вимог).

Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції розглянув справу за участю представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та брала участь у судовому засіданні під час розгляду справи (а.с.127,128,131), а отже, в силу ч.5 ст. 76 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином.

також не спростовують висновки суду доводи апелянта про те, що

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів також не приймаються до уваги як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, що регулюють спірні правовідносини, не підтверджені належними доказами та не спростовують мотивованих висновків суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

В іншій частині рішення не оскаржено, а тому не переглядається апеляційним судом на предмет його законності та обґрунтованості.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: О.А. Кузнєцова

В.В. Майданік