Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Москалик Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

29 грудня 2016 року ПАТ "Укрсоцбанк" звернулося в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до ОСОБА_1, в обґрунтування якого вказувало, що відповідачу були надані грошові кошти і у зв'язку з несвоєчасним їх поверненням була здійснена судова процедура щодо стягнення заборгованості. Рішенням суду було звернено стягнення на майно відповідача, після чого відповідач сплатив борг. Однак, з часу набрання рішенням законної сили і до його виконання пройшов певний проміжок часу, за який позивачем були нараховані відсотки в сумі 25131,55 доларів США, які не погашені.

Із цих підстав просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" суму заборгованості за процентами за кредитним договором №245М від 31.08.2007 року в розмірі 25131,55 доларів США, а також сплачений судовий збір, в розмірі 9963,16 грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2017 року позов ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено повністю.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1492/2017 Головуючий у 1 інстанції : Красовський О.О. Доповідач : Григоренко М.П.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 25131,55 доларів США - заборгованість за відсотками за договором кредиту № 245 М від 31.08.2007 року та 9963, 16 грн. - судові витрати (сплата судового збору).

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що у звязку з реалізацією Банком права на стягнення заборгованості за кредитним договором та повним виконанням рішення суду відсутні договірні зобовязання, які виникли між сторонами, а тому у Банку немає підстав для нарахування процентів за користування кредитом, оскільки Банк, своїми діями про дострокове стягнення боргу змінив строк дії договору. Жодних умов про право Банку проводити нарахування відсотків за кредитною заборгованістю поза межами строку дії такого договору, кредитний договір не містить. Банк вправі проводити нарахування відсотків передбачених лише за ст. 625 ЦК України.

Крім того, вважає, що однією із самостійних підстав для відмови у задоволенні вимог Банку є пропуск останнім строку позовної давності.

Відмовляючи у застосуванні строків позовної давності, суд першої інстанції безпідставно послався на те, що мало місце переривання строку позовної давності, шляхом написання відповідачем заяв про реструктуризацію боргу від 13.05.2013р. та від 14.05.2013р., та добровільна сплата боргу, що підтверджено квитанцією про оплату від 31.05.2016 року.

Вказує, що у заявах від 13.05.2013р. та від 14.05.2013р. він просив позивача дозволу на реструктуризацію тіла кредита, а щодо відсотків (без конкретизації їх періоду нарахування, стягнення частини яких є предметом розгляду у даній справі) він висловив прохання їх «100% списання», тобто анулювання, оскільки він їх не бажав сплачувати, тим самим він їх не визнав. Щодо квитанції про сплату боргу від 31.05.2016 року, то зазначає, що він виконував рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і така сплата відбувалася ним не добровільно, а примусово в межах процедури виконавчого провадження, про що міститься відповідна відмітка у призначенні платежу у даній квитанції та в документах виконавчого провадження.

Предметом даного спору є стягнення відсотків, які були нараховані, як окремий платіж за кожен місячний період з 26.03.2013р. по 27.12.2016р. В той же час, відповідачем було здійснено платіж по тілу кредиту та відсотках, які були нараховані Банком до звернення до суду із позовом про звернення стягнення на іпотеку, тобто до 25.03.2013р. При цьому, відповідачем жодних листів про визнання саме відсотків (які самостійно окремо щомісячно нараховувалися банком) заявлених у позові банку по даній справі не складалося та жодних платежів щодо погашення таких відсотків не проводилося.

Вважає, що суд протиправно відмовив у застосуванні строку позовної давності, чим порушив норми матеріального права.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Повністю задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» та стягуючи на його користь із ОСОБА_1 25131,55 доларів США - заборгованість за відсотками за договором кредиту № 245 М від 31.08.2007 року за період з з 26.03.2013р. по 27.12.2016р., суд першої інстанції керувався положеннями статей 525, 526,599, 611 ЦК України та виходив із того, що оскільки судове рішення від 08.09.2014 року відповідачем було виконане лише 03 червня 2016 року, тому кредитодавець має право на стягнення процентів (відсотків) за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання судового рішення.

При цьому, відмовляючи в задоволені заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції вказав, що позивачем цей строк не було пропущено, оскільки мало місце переривання строку позовної давності у зв»язку із вчиненням ОСОБА_3 дій, які свідчать про визнання ним боргу.

Проте, на переконання колегії суддів, повністю погодитись із таким висновками суду першої інстанції не можна.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ухвалення судом рішення про дострокове стягнення усієї суми кредиту із відповідача, не звільняє останнього від зобовязання сплати проценти за користування запозиченими коштами до дня їх повернення позикодавцю.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції з даного приводу.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від обов»язку сплатити кредититору проценти за користування кредитними коштами до дня їх повного повернення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року № 6-182/5106/цс 13.

В той же час, є хибним висновок суду першої інстанції про те, що заява відповідача про застосування строку позовної давності взагалі не підлягає задоволенню.

Із матеріалів справи вбачається, що вимоги позивача стосуються стягнення заборгованості по процентах, які були нараховані останнім на суму тіла кредиту за період з 26 березня 2013 року по 03 червня 2016 року.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа № 6-738цс15, від 23 листопада 2016 року справа№ 308/16549/13.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 2.4 укладеного між сторонами договору було визначено, що позичальник сплачує проценти за користування кредитними коштами щомісячно.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, право вимоги у позивача на стягнення процентів виникало за кожен місяць окремо, починаючи із 26 червня 2013 року.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що позивач раніше предявляв будь-які окремі вимоги до відповідача з приводу сплати процентів за період з 26 березня 2013 року по 03 червня 2016 року і той вчиняв будь-які дії, які б могли свідчити про визнання ним цього свого боргу.

Сплата боргу за попереднім судовим рішенням, на розсуд колегії суддів, не може свідчити про визнання відповідачем боргу у вигляді процентів за період з 26 березня 2013 року по 03 червня 2016 року, оскільки стосуються боргових зобовязань останнього за інші періоди.

Із наданого банком розрахунку вбачається, що остаточно свої зобов»язання по погашеннню тіла кредиту відповідач виконав 02 червня 2016 року.

Із своїм позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 звернулось 29 грудня 2016 року.

Приймаючи до уваги, що сторона позивача не надала будь-яких доказів щодо поважності причин пропустку строку позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення із відповідача заборгованості по процентах, нарахованих щомісячно за період з 26 березня по 29 грудня 2013 року, в розмірі 7468.59 доларів США, тому колегія суддів вважає за необхідне в цій частині оскаржуване рішення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, у звязку із пропуском строку позовної давності.

В решті оскаржуване рішення, яке стосується стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" процентів за користування грошовими коштами за період з 30 грудня 2013 року до 03 червня 2016 року, в сумі 17662.96 доларів США, підлягає залишенню без змін, як ухвалене із дотриманням норм чинного законодавства України.

У зв»язку із частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, підлягають перерозподілу і судові витрати по справі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2017 року в частині задоволення позову ПАТ "Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення із останнього процентів за користування грошовими коштами, за період з 26 березня по 29 грудня 2013 року, в розмірі 7468.59 доларів США, скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2017 року в частині задоволення позову ПАТ "Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення із останнього процентів за користування грошовими коштами, за період з 30 грудня 2013 року до 03 червня 2016 року, в сумі 17662.96 доларів США залишити без змін.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2017 року щодо розподілу судових витрат по даній цивільній справі скасувати.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укрсоцбанк» 3686 грн., в рахунок відшкодування судових витрат, повязаних із сплатою судового збору за подання позовної заяви, які визначені пропорційно до задоволених позовних вимог позивача та вимог апеляційної скарги відповідача, шляхом взаємного зарахування.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : С.В. Боймиструк

ОСОБА_4