АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4252/17 Головуючий 1 інст. - Скотар А.Ю.
Справа № 643/87/16-ц Доповідач - Котелевець А.В.
Категорія: договірні
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Подкуйко Тетяна Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2017 року,

у с т а н о в и в:

В січні 2016 року Харківська міська рада в особі представника ОСОБА_4 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Подкуйко Тетяна Володимирівна, та просила визнати недійсним Договір купівлі - продажу нежитлових приміщень першого поверху № 1, 2, 3 загальною площею 17, 5 кв., що знаходяться в будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_2, посвідчений 31 січня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Подкуйко Т.В. за реєстровим номером 43.

В обґрунтування позову позивач вказав, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 13 липня 2012 року за ОСОБА_1 визнано право власності на самочинно переобладнаний фрагмент 1-го поверху нежитлових приміщень № 1, 2, 3, загальною площею 17,5 кв.м. в будинку № АДРЕСА_1.

31 січня 2014 року на підставі Договору купівлі-продажу власником вказаних нежитлових приміщень став ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2012 року скасовано.

Зазначає, що на момент укладення Договору купівлі-продажу від 31 січня 2014 року ОСОБА_1 не був власником спірних нежитлових приміщень, а отже не мав право розпоряджатися майном, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

ОСОБА_6 - представник ОСОБА_2 позов не визнала, посилаючись на те, що відповідач є добросовісним набувачем і скасування рішення суду, на підставі якого право власності на спірні нежитлові приміщення було зареєстровано за ОСОБА_1, не є підставою для визнання недійсним наступного Договору купівлі-продажу, на підставі якого власником став ОСОБА_2

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху № 1, 2, 3 загальною площею 17, 5 кв., що знаходяться в будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_2, посвідчений 31 січня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Подкуйко Т.В. за реєстровим номером 43.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на підстави, передбачені статтею 309 ЦПК України (чинного на час подання апеляційної скарги), просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що він є добросовісним набувачем майна, а тому на підставі статті 388 ЦК України нежитлові приміщення не можуть бути у нього витребувані; позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

ОСОБА_1 та приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Подкуйко Т.В. рішення суду першої інстанції не оскаржили, письмових заперечень на апеляційну скаргу не надали.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час посвідчення Договору купівлі-продажу не було дотримано вимог, передбачених статтею 203 ЦК України, правовими наслідками чого є визнання оспорюваного Харківською міською радою договору недійсним; виниклих правовідносин положень закону, що регламентують питання добросовісного набування права власності на майно та його витребування суд не вбачає через відсутність відповідної позовної вимоги.

З вказаними висновками судова колегія не погоджується з наступних підстав.

За статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що 26 липня 2001 року Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, як власник, передало Комунальному підприємству «Муніципальне паркування» в повне господарське відання - нежитлове приміщення (пожежний перехід) площею 16,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору № 1039 про передачу майна в повне господарське відання та Акту прийому - передачі основних фондів (а. с. 12-16).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2012 року за ОСОБА_1 визнано право власності на самочинно переобладнаний фрагмент 1-го поверху № 1, 2, 3 загальною площею 17, 5 кв., що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 (а. с. 110-112).

19 вересня 2012 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на вказані приміщення та 30 грудня 2012 року зареєстровано право власності за ОСОБА_1 (117, 138-145).

31 січня 2014 року між ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі -продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № № 1, 2, 3, загальною площею 17,5 кв.м., в будинку АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Подкуйко Т.В. за реєстровим номером 43.

20 січня 2015 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на ім'я ОСОБА_2 виготовлено технічний паспорт (а. с. 120-123, 146-153).

Рішенням Харківської міської ради від 29 жовтня 2014 року за № 1719/14 припинено діяльність Комунального підприємства «Муніципальне паркування» та запропоновано повернути Управлінню комунального майна та приватизації Харківської міської ради передане в 2001 році в господарське відання підприємства, нежитлове приміщення (пожежний перехід) площею 16,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2012 року (а. с. 6-10).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини 1 статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Саме така правова позиція містилася в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року № 6-3104цс16 та на час ухвалення рішення була обов'язковою для судів, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України.

У даній справі суд першої інстанції зазначених норм матеріального права не врахував, неправильно застосувавши норми статей 215, 216 та не застосувавши норму статті 388 ЦК України, не з'ясував правомірність набуття майна ОСОБА_2, чи є він добросовісним набувачем майна, а також чи вибуло майно з володіння власника поза його волею, що призвело до неправильного вирішення справи.

З наведених підстав оскаржуване судове рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 при зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою сплатив судовий збір в загальному розмірі 1339 грн. 80 коп., що документально підтверджено платіжними дорученнями № 14841 від 12 травня 2017 року, № QS53628101 від 05 жовтня 2017 року (а. с. 160).

Вказані судові витрати підлягають стягненню з Харківської міської ради на користь ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2017 року - скасувати.

В задоволенні позову Харківської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Подкуйко Тетяна Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1339 грн. 80 коп. (одна тисяча триста тридцять дев'ять грн. 80 коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 31 грудня 2017 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді- Р.М. Піддубний

Л.А. Швецова