22-ц/775/260/2017(м)
Головуючий 1 інстанції Ковтуненко О.В.
Доповідач Принцевська В.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Принцевської В.П.,

суддів Лопатіної М.Ю., Мироненко І.П.

секретар Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору про надання банківських послуг по видачі та обслугованою платіжної карти, про визнання заборгованості невірною за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2017 року,-

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 26 січня 2007 року в розмірі 12796,32 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного кредитного договору відповідач отримав в ПАТ «КБ «Приватбанк» кредит в розмірі 9700,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Погашення заборгованості за кредитом здійснюється шляхом внесення позичальником грошових коштів (щомісячний платіж) у розмірі 7% від поточної сумарної заборгованості за кредитним лімітом в строк до 25 числа місяця, наступного за звітним. Відповідач зобовязання за договором належним чином не виконує, внаслідок чого, станом на 30.06.2015 року має заборгованість в сумі 33760,26 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 8098,38 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом 19964,46 гривень, заборгованості по комісії за користування кредитом 5697,42 гривень. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року з ОСОБА_1 було стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 26 січня 2007 року, в розмірі 22049,48 гривень. Залишок заборгованості становить 11710,78 гривень. Також ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 штраф (фіксована частина) в розмірі 500,00 гривень, штраф процентна складова 585,54 гривень, а всього 12796,32 гривні. Також просить суд стягнути судові витрати в розмірі 1218,00 гривень.

18 лютого 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором було уточнено. Згідно уточнених позовних даних ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 26 січня 2007 року, заборгованість в сумі 13 398,80 гривень, яка складається з заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 10090,58 гривень, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2670,18 гривень, штрафу ( процентна складова) в розмірі 638,04 гривні. Також просить суд стягнути судові витрати в розмірі 1378,00 гривень.

27 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору про надання банківських послуг, укладеного 20 січня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», зазначивши, що договір було укладено з порушенням норм чинного законодавства, а саме в порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» йому не було повідомлено у повному обсязі про особу і місцезнаходження кредитора та умови кредитування, які вважає несправедливими. Також ОСОБА_1 вважає, що з нього вже була стягнута сума заборгованості за зазначеним кредитним договором за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року, а тому повторне стягнення не можливо. На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач наполягає на визнанні договору недійсним та просить суд визнати заборгованість невірною.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2017 року позов ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Комерційного банку ПриватБанк заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.01.2007 в розмірі 10090,58 гривен, що є заборгованістю по процентам за користування кредитом. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Комерційного банку Приват Банк судові витрати з оплати судового збору в сумі 1218 гривен. В задоволенні решти позовних вимог ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено. У задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору про надання банківських послуг по видачі та обслугованою платіжної карти, про визнання заборгованості невірною відмовлено.

З даним рішенням не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилається на те, що суд не повно з»ясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ Комерційного банку Приват Банк та задовольнити його зустрічний позов в повному обсязі.

В судове засідання ОСОБА_1 не з»явився, повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи апеляційний суд вважає необхідним відхилити апеляційну скаргу з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» було перейменоване у Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».

26 січня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого Банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 9700,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 в свою чергу зобовязався здійснювати погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Кредитний договір був укладений у письмовій формі шляхом надання ОСОБА_1 письмової заяви, згідно з якою відповідач приєднався та погодився з тим, що його заява разом із запропонованими банком умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, складає між ним та банком кредитний договір.

Пунктом 3.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що датою укладення договору є дата відкриття рахунку, яку зазначено у розділі «відмітки банку», в заяві про отримання кредиту, яку було підписано ОСОБА_1 В даному конкретному випадку датою укладення договору є 26.01.2007 року.

Згідно зустрічної позовної заяви, однією з підстав для визнання кредитного договору б/н від 26 січня 2007 року недійсним, ОСОБА_1 було зазначено порушення вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України в частині не ознайомлення з умовами кредитного договору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним споживчого кредиту на надання банківських послуг. Зазначеним рішенням вже вирішувалося питання щодо недійсності правочину з цих підстав. Рішення набрало чинності 23 жовтня 2012 року.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Іншою підставою для визнання кредитного договору недійсним, ОСОБА_1 зазначає встановлення Банком подвійної неустойки (пеня, штраф), відмову Банка розірвати кредитний договір, та завищений розмір відсотків, який значно перевищує суму кредиту.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», комерційні банки самостійно встановлюють умови надання кредитів.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи під час розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» і правильно встановив наступне.

На момент укладення спірного договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами сторін, правочин був спрямований на отримання кредиту та його погашення згідно умов договору, ОСОБА_1 добровільно звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» та добровільно підписав заяву про надання кредиту б/н від 26 січня 2007 року . Банк в свою чергу виконав перед ОСОБА_1 всі умови кредитного договору, видав гроші в обумовленому розмірі. Зазначені обставини вже були встановлені рішенням суду і не можуть розглядатися в даному цивільному провадженні.

Зловживання Банком, які нібито мали місце під час укладання кредитного договору, а саме намагання стягнення подвійної неустойки (пеня, штраф), відмова Банка розірвати кредитний договір, та завищений розмір відсотків, який значно перевищує суму кредиту в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України не дають підстав для визнання правочину недійсним, оскільки такі підстави не визначені Законом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору недійсним задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання заборгованості невірною, суд першої інстанції також правильно встановив наступне.

Позивачем було надано суду розрахунок суми заборгованості, який міститься в матеріалах справи. Відповідач ОСОБА_1, заперечуючи проти предявленої суми заборгованості повинен надати суду докази відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України. Однак відповідач ОСОБА_1 доказів суду не надав, розрахунок суми заборгованості, наданий Банком, не спростував, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи під час розгляду позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» і правильно встановив наступне.

Відповідач з 2009 року перестав виконувати свої зобовязання по зазначеному договору, тому у позивача, відповідно до положень ст.ст. 1050, 1054 ЦК України виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення суми заборгованості по кредиту.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості, було стягнуто суму заборгованості за кредитом в розмірі 8098,38 гривень, заборгованість по процентам в розмірі 9873,88, заборгованість по комісії в розмірі 3027,24, штраф ( процентна складова) в сумі 1049,98 гривень.

Однак відповідач ОСОБА_1 продовжує не виконувати умови кредитного договору, у звязку з чим у нього виникла заборгованість за період з 1 лютого 2012 року по 30 червня 2015 року яка складається із заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 10090,58 гривень, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2670,18 гривень, штрафу ( процентна складова) в розмірі 638,04 гривні .

Згідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до умов кредитного договору, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Строк дії карти та порядок продовження строку дії передбачено Правилами користування платіжною картою, які є складовою частиною кредитного договору та з якими відповідача ОСОБА_1 було ознайомлено. Пунктами 3.1.1, 3.1.3, 5.4 Правил передбачено, що строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня указаного місяця. По закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк, якщо раніше не надійшла письмова заява Держателя про закриття карткового рахунку. Строк погашення кредиту у повному обсязі, не пізніше останнього місяця, вказаного на платіжній карті.

Пунктом 9.5 кредитного договору, передбачено, підстави та порядок розірвання договору, згідно до якого договір може бути розірваним на підставі заяви клієнта або Банк має право розірвати цей договір, письмово повідомивши клієнта.

Пунктом 9.12 договору встановлено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку ні одна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк.

Оскільки ні банк, ні ОСОБА_1 протягом дії договору не проінформували іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично був продовженим. Отже строк дії укладеного договору не закінчився.

Зі змісту статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання від боржника процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку , що вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом, після стягнення суми заборгованості за рішенням суду не містять в собі подвійного стягнення та підлягають задоволенню.

Таким чином з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 1 лютого 2012 року по 30 червня 2015 року в розмірі 10 090,58 гривень.

Суд першої інстанції розглянув заперечення ОСОБА_1 в частині стягнення пені в розмірі 2670,18 гривень та штрафу в розмірі 638,04 гривень і правильно встановив наступне.

Тарифами про умови кредитування передбачено, що штраф при порушенні строків платежів складає 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у його вимогах до відповідача про стягнення суми штрафу, так як рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року з ОСОБА_1 вже було стягнуто штраф за порушення строків платежів. Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до правовідносин, що склались між сторонами, необхідно застосувати Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року.

Статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов»язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов»язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов»язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Згідно з вимогами п. 5 ст. 11 «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема, затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

Статтею 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» передбачено, що район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно Наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ № 33/6/а від 7 жовтня 2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень).

На виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» за Розпорядженням № 1275-р від 2 грудня 2015 року Кабінету Міністрів України відповідно до п. 20 ч. 1 «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Маріуполь Донецької області було віднесено до вказаного «Переліку».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому на нього розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, які досі є чинними та діючими.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо необхідності відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» в задоволенні його вимог до відповідача про стягнення суми заборгованості за пенею та комісією, яка була нарахована після 14 квітня 2014 року, оскільки зазначені вимоги банку суперечать ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не обмежується.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Зі змісту статті 266 та частини другої статті 258 ЦК України вбачається, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по комісії за користування кредитом станом на 31 січня 2012 року.

Таким чином строк обчислення починається з 1 лютого 2012 року, але обмежується періодом з 15 вересня 2015 року по 15 вересня 2014 року ( т.т. 12 місяців з дня подачі позову)

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Представником відповідача неодноразово в судовому засідання заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності до стягнення всієї суми заборгованості, в тому числі і до стягнення суми заборгованості по комісії.

Оскільки строк позовної давності до вимог про стягнення комісії розповсюджується на період дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення комісії за період з 15 вересня 2014 року по 15 вересня 2015 року не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.,ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді