АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарях - Гарматюк О.Д., Ткаченко І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Акціонерний комерційний банк «Аркада», Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леончук І.А., ОСОБА_12, Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого володіння, виселення, поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, за участю третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_12 про визнання добросовісним набувачем,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обгрунтування позову вказувала, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1, придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі інвестиційної угоди про інвестування житлового будівництва, укладеної між нею та Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 01 березня 1999 року. Оплата вартості квартири була здійснена за рахунок кредиту в розмірі 65 554 грн., що був отриманий відповідно до кредитної угоди про інвестування в житлове будівництво від 05 травня 1999 року, укладеної між нею та АКБ «Аркада», за умовами якої вона зобов'язалась повернути кошти до 01 січня 2030 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаною кредитною угодою 05 травня 1999 року між нею та АКБ «Аркада» було укладено договір застави.

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 за вказаною угодою сплачено 28 034 грн. 48 коп. У подальшому після розлучення вона сплачувала кошти на погашення кредиту самостійно.

Посилаючись на викладене, та з урахуванням змін до позовних вимог, просила суд провести поділ коштів, виплачених за квартиру АДРЕСА_1 під час перебування сторін у шлюбі, виділити їй та відповідачу по 14 017 грн. 24 коп., стягнути з неї на користь ОСОБА_1 у рахунок його частки у вказаному спільному майні, кошти в розмірі 14 017 грн. 24 коп.

ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, вказуючи на те, що з липня 1993 року до 07 травня 2003 року перебував у шлюбі із ОСОБА_2 Під час шлюбу ними придбано квартиру АДРЕСА_2. Ушакова в м. Києві , яка є їх спільною сумісною власністю, хоча і оформлена на ОСОБА_2

Він погоджується укласти окрему кредитну угоду про повернення ним 1/2 частини невиплаченого кредиту. Враховуючи, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, просив суд провести поділ спільного майна подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2003 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Проведено поділ спільного майна подружжя, виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 14 017 грн. 24 коп. кожному та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок його частки в спільному майні кошти в розмірі 14 017 грн. 24 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 червня 2004 року у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 на вищезазначені судові рішення відмовлено.

10 листопада 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2003 року у зв'язку із нововиявленими обставинами.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2005 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2005 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2003 року, ухвала Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2003 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 червня 2004 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 27 квітня 2012р. справу направлено за підсудністю до Святошинського районного суду м.Києва.

Під час нового розгляду справи ОСОБА_1 неодноразово уточнював та доповнював зустрічну позовну заяву, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений від 15 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; витребувати квартиру з володіння ОСОБА_13 та повернути у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2; в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру по 1/2 частині за кожним; виселити ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 без надання іншого житлового приміщення (т.2, а.с. 197-201; т.3, а.с. 43 - 47).

Третя особа за зустрічним позовом ОСОБА_13 звернулась до суду із зустрічним позовом та, уточнивши свої вимоги, просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_7 (т.3, а.с. 38 - 40, 49-50).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 у особисту власність 1/2 частину від грошових коштів у сумі 81 000 грн., яка складає 40 500 грн. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 40 500 грн. Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Закрито провадження у справі в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договору купівлі продажу недійсним, витребування майна з чужого володіння, виселення, поділ майна подружжя та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення зазначеного позову.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_4, укладений 15 грудня 2004 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А. за реєстровим № 7008.

Витребувано 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, жилою площею 44,40 кв.м, загальною площею 88,30 кв.м, з володіння ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1

В решті рішення залишено без змін

Постановою Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивачка за первісним позовом ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач первісним позовом ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині та ухвалити нове рішення, яким його зустрічні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу позивачки та заперечував проти апеляційної скаргиОСОБА_18

ОСОБА_1 та його представник підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти апеляційної скарги ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_17 . заперечували проти апеляційних скарг, важачи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що спільний грошовий вклад сторін у квартиру перетворився в нову річ із таким же правовим статусом - спірну квартиру, тому позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає; відчуживши ОСОБА_3 за 81 тис. грн. квартиру, ОСОБА_2 набула у володіння зазначені кошти, які у зв'язку з переходом права власності на квартиру до нового власника стали об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягають виділенню в порядку поділу спільного майна подружжя. При цьому суд дійшов висновку, що ОСОБА_13 є добросовісним набувачем спірної квартири, не знала і не могла знати про можливе порушене право ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 17 липня 1993 року був укладений шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7 травня 2003 року шлюб між сторонами розірвано (т.1, а.с. 134).

1 березня 1999 року між ОСОБА_2, як інвестором, та Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації укладено інвестиційну угоду про інвестування житлового будівництва, за умовами якої Управління зобов'язалось збудувати і передати інвестору квартиру АДРЕСА_5, а інвестор зобов'язалася забезпечити відповідне фінансове будівництво цієї квартири згідно з угодою та прийняти її у власність.

5 травня 1999 року між ОСОБА_2 та АКБ «Аркада» укладено кредитну угоду №22-У про інвестування у житлове будівництво, відповідно до якої АКБ «Аркада» надав ОСОБА_2 пільговий безвідсотковий кредит на суму 65 тис. 554 грн. з кінцевим строком повернення до 1 січня 2030 року. Додатковою угодою сторони погодили графік погашення кредиту.

Того ж дня між Банком та ОСОБА_2 укладено договір застави майнових прав на спірну квартиру.

13 червня 2000 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на ім»я ОСОБА_2 оформлено право власності на спірну квартиру та видано свідоцтво про право власності серії КВ №44861.

Таким чином, сторони стали співвласниками спірної квартири як подружжя, оскільки вона була придбана у шлюбі і за спільні кошти.

Згідно з договором купівлі-продажу спірної квартири від 15 грудня

2004 року ОСОБА_2 без згоди співвласника ОСОБА_1продала вказану квартиру ОСОБА_19(т.2, а.с. 78).

Того ж дня, 15 грудня 2004 року, ОСОБА_2 за кошти, отримані від продажу зазначеної квартири, придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 в м. Києві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А. за реєстровим №7011 (т.1, а.с. 316).

23 серпня 2006 року ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_6 ОСОБА_20. згідно з договором купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. за реєстровим №3-442 (т.2, а.с. 74).

Встановлено, що на час розгляду справи в спірній квартирі зареєстровані та проживали власниця ОСОБА_13, а також ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_9

За правилами ст.22 КпШС України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження спільним майном. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна , яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

За змістом ч.1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ч.2 ст.203 ЦК України особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної правоздатності.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння ;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 серпня 2017 року у даній справі, якою рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, і який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У відповідності з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з вказаним позовом про визнання недійсним договору купівлі- продажу спірної квартири, укладеного 15 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; витребування квартири з володіння ОСОБА_21 та повернення її у власність ОСОБА_2 й ОСОБА_15, та виселення із спірного помешкання сім'ї власника ОСОБА_13 позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не надав суду належних та переконливих доказів того, що сторони вказаного правочину діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_3 знав чи за обставинами справи не міг не знати про наявність перешкод до вчинення правочину,те, що спірна квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_2, яка укладає договір, не отримала згоди на це другого з подружжя.

Як пояснив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3, на момент придбання спірної квартири йому було відомо, що шлюб між сторонами був розірваний, й існувало судове рішення, яке набрало законної сили, про поділ майна подружжя, яким відмовлено у зустрічному позові ОСОБА_1 про поділ вказаної квартири й виділено позивачу за зустрічним позовом кошти у рахунок його частки в спільному майні подружжя, тому спірна квартира не належала на праві спільної сумісної власності, й згоди ОСОБА_1 на укладення договору купівлі - продажу квартири не вимагалося.

Дані пояснення ОСОБА_3 узгоджуються із зібраними по справі доказами й ОСОБА_1 не спростовані. Таким чином, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу відповідач ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру, добросовісно реалізовуючи свої цивільні права, відповідачка ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у законний спосіб набула право власності на вказану квартиру, придбавши її у попереднього власника ОСОБА_3

Викладене свідчить про те, що й нинішній власник спірної квартири ОСОБА_4 не знала і не могла знати про можливе порушення цивільного права ОСОБА_1 при укладенні вказаного договору купівлі-продажу, а тому вона є добросовісним набувачем спірної квартири.

Та обставина, що ОСОБА_2 відчужила квартиру без згоди ОСОБА_1 не свідчить про те, що майно вибуло з володіння власника не з його волі, оскільки відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

За таких обставин, відсутні законні підстави для визнання договору купівлі-продажу від 15.12.2004 р. недійсним, витребування квартири з володіння ОСОБА_21 та повернення її у власність ОСОБА_2 й ОСОБА_15, й виселення із спірного помешкання сім'ї власника ОСОБА_13

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

На підставі ч.1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності з роз'ясненнями, що містяться в п.п.22,23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом встановлено, що із відчуженням ОСОБА_2 спірної квартири, яка була об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за договором купівлі-продажу від 15.12.2004 року, позивачка за первісним позовом набула у володіння 81 000,00 грн., які були сплачені ОСОБА_3 за вказану квартиру; відтак, із моменту переходу права власності на спірну квартиру до наступного власника, який є добросовісним набувачем, об'єктом спільної сумісної власності подружжя стали грошові кошти в сумі 81 000,00 грн., отримані позивачкою за договором купівлі-продажу квартири.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 підлягає виділенню в особисту власність Ѕ частина грошових коштів у сумі 81 000,00 грн., отриманих від продажу квартири, що складає 40 500,00 грн. і належить до стягнення із ОСОБА_16

Твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що спірну квартиру була продано ОСОБА_3 за заниженою вартістю, є неспроможними, оскільки договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_16 та ОСОБА_3, на даний час є чинним, й ціна квартири, обумовлена сторонами договору, ОСОБА_1 не спростована у встановленому законом порядку.

Посилання в апеляційній скарзі позивачки за первісним позовом на те, що судом не було враховано ту обставину, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 за кредитною угодою про інвестування в житлове будівництво сплачено 28 034 грн. 48 коп. із загальної суми кредиту в 65 554 грн., а тому підлягають поділу лише 28 034 грн. 48 коп., не заслуговують на увагу, оскільки сторони у шлюбі за спільні кошти придбали спірну квартиру і як подружжя стали її співвласниками. Позивачка без згоди чоловіка ОСОБА_1 продала квартиру за ціною 81 000,00 грн., які й підлягають поділу між бувшим подружжям. Доводи ОСОБА_2 про те, що після розлучення вона продовжувала сплачувати кошти на погашення кредиту самостійно, а тому її доля має бути більшою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні й спростовуються поясненнями відповідача ОСОБА_3, який в суді апеляційної інстанції стверджував, що окрім сплати вартості квартири, що зазначена в договорі купівлі-продажу, ним було додатково погашено всю заборгованість позивачки за кредитною угодою про інвестування в житлове будівництво й знято заборону на квартиру.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав на належну оцінку та прийшов до правильно висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2, обґрунтовано відмовивши в задоволенні первісного позову. Висновки суду щодо необхідності часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 ґрунтуються на вимогах закону і зібраних у справі доказах, суд обґрунтовано у порядку поділу спільного майна подружжя виділив ОСОБА_1 у особисту власність 1/2 частину від грошових коштів у сумі 81 000 грн., яка складає 40 500 грн., стягнувши цю суму з ОСОБА_2, та відмовив у задоволенні решти зустрічних позовних вимог.

Інші доводи апеляційних скарг висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасоване з підстав, що приведені в апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: