Справа № 461/3307/16 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/1049/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.,

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.,

секретаря: Бадівської О.О.,

за участю:представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про припинення права на частку та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 листопада 2016 року позов задоволено частково, припинено право власності ОСОБА_4 на 1/3 частку у квартирі № 6 на вул. Таманській, 12 у м. Львові та визнано право власності на 1/3 частку квартири № 6 на вул. Таманській, 12 за позивачем.

Дане рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4, подавши апеляційну скаргу, в якій вказує про порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства, і на умовах, передбачених законом, та ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону чи рішення суду. Також зазначає, що для припинення права на частку у майні мають бути три необхідні та обов'язкові обставини, передбачені ст. 365 ЦК України, а саме: частка є незначною, не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування майном є неможливе, і припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Незважаючи на відсутність даних трьох умов та, що квартира № 6 на вул. Таманській, 12 у м. Львові є єдиним житлом відповідача суд безпідставно прийшов до висновку про можливість задоволення позову про припинення права на частку. Також апелянт зазначає, що його право на частку у житлі припинено, грошової компенсації йому не присуджено, перешкод у користуванні позивачу спірним житлом він не чинив і не чинить. Вважає, що даним обставинам судом не надано належної оцінки відтак прийнято незаконне рішення.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_5, покликаючись на вимоги ст. 365 ЦК України, звернувся до суду та просив припинити право власності свого відповідача на 1/3 частку у квартирі № 6 на вул. Таманській, 12 у м. Львові. Свій позов обґрунтовував тим, що частка відповідача є незначною, спільне проживання неможливе, відповідач забезпечений іншим житлом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, викладені у позові, знайшли своє підтвердження, а також, що є підстави, передбачені ст. 365 ЦК України, необхідні для припинення права відповідача на частку в квартирі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира № 6, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Таманська, 12, перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідача. 2/3 частини вказаної квартири належать на праві власності позивачу ОСОБА_5, 1/3 частина вказаної квартири належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4.

Право власності позивача на 1/3 частину вказаної квартири підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.06.2011 року, витягом про державну реєстрацію прав № 30367743 від 21.06.2011 року, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 39656051 від 18.02.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37712505 від 19.05.2015 року.

Право власності позивача на іншу 1/3 частину вказаної квартири підтверджується договором дарування 1/3 частини квартири від 3 липня 2015 року, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 40039405 від 03.07.2015 року .

Право власності відповідача на 1/3 частину вказаної квартири підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.06.2011 року, витягом про державну реєстрацію прав № 30367699 від 21.06.2011 року.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За правилами ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Однак надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним у відповідності до ч.2 ст. 183 цього Кодексу.

Якщо надання частки в натурі є неможливим, співвласник вправі вимагати від інших співвласників матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Верховний Суд України висловив таку позицію у своїх постановах № 6-81цс11 від 16 січня 2012 року та № 6-68цс14 від 2 липня 2014 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що припинення права власності відповідача на 1/3 частки спірної квартири не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, оскільки на час звернення позивача до суду з позовом відповідачу ОСОБА_4 на праві власності належала 1/5 частка квартири № 2 в будинку по вул. Шеремети, 8 у м. Львові.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції, викладений у рішенні, не відповідає обставинам справи, полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин.

Так, із свідоцтва про право власності на квартиру від 9 липня 2004 року та технічного паспорта вбачається, що квартира АДРЕСА_1 розташована на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з 1 кімнати, житловою площею 12.2 кв. м., загальна площа квартири становить 36,50 кв.м.

Згідно з договором про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності від 26.02.2015 року за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 визначено по 1/5 ідеальній частині квартири АДРЕСА_2.

Згідно договору дарування 1/5 частки квартири від 9.06.2016 року, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_9 прийняла в дарунок 1/5 частку квартири АДРЕСА_2.

Таким чином, після припинення права власності відповідача на 1/3 частку в квартирі, єдиним його житлом для проживання з сімєю буде належна дружині 1/5 частка квартири АДРЕСА_2.

Враховуючи те, що зазначена квартира є однокімнатною та що частка у праві власності ОСОБА_9 становить лише 1/5 частку, зазначені обставини не свідчать про те, що після припинення права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_4 та його сімя будуть забезпечені житлом та що таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членів його сімї.

Відповідно до ст.ст. 316-319 ЦК України передбаченоа, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

У статті 321 цього Кодексу закріплений конституційний принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини в справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 р. у справі Власов проти Росії (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, п.41 50, Справа Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Отже, негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є непорушення житлових прав відповідача.

Відповідно до п.4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Отже, право відповідача на спірне житло підлягає захисту відповідно до змісту вказаної конвенції.

Суд першої інстанції також вважав доведеними обставини, що спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спільним майном, в тому числі шляхом заміни дверного замка у квартирі. Внаслідок цього, позивач позбавлений можливості користуватись належною йому часткою квартири.

Разом з тим, суд в порушення вимог ст. 213 ЦПК України не надав оцінки тим обставинам, що позивачем не виконано вимог ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України та не підтверджено належними та допустимими доказами факту чинення йому Відповідачем перешкод в користуванні спірною квартирою.

Відповідно до частини 4 статті 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно п.2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п.3 ст. 13 ЦК України).

В п.6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п.3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку, що право відповідача на належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 не може бути припинено на підставі статті 365 ЦК України, оскільки таке припинення завдасть істотну шкоду інтересам Відповідача та членам його сімї, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про припинення права на частку та визнання права власності відмовити.

Повернути ОСОБА_5 внесені ним грошові кошти на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області № 0757 по платіжному дорученню № 123 від 16.11.2016 року в сумі 340 56 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді