Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/3051/16-ц

Провадження № 2/126/83/2017

"20" квітня 2017 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудь О. Г.

секретар Кучанська В. М.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та його скасування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та його скасування, в якому просить визнати недійсною та скасувати заяву підписану нею про відмову від прийняття спадщини від 10 червня 2015 року після смерті ОСОБА_8, який помер 14 грудня 2014 року. Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Свій позов мотивує тим, що 13 листопада 1954 року між нею та ОСОБА_8 був укладений шлюб, після реєстрації якого вони проживали однією сім'єю за адресою: с. Війтівка, Бершадського району Вінницької області, вул. Кузьмінова, 20. За вказаною адресою в житловому будинку проживала і її мати ОСОБА_9. Вона та її мати ОСОБА_9 подарували свої частки на домоволодіння її чоловіку ОСОБА_8.

В 2004 році помела її мати ОСОБА_9.

Довірившись ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які пообіцяли, що у разі якщо вона з чоловіком складуть заповіти на їх ім'я, то вони будуть доглядати та утримувати до кінця життя її та її чоловіка, який був у край важкому стані після інсульту.

29 липня 2014 року в їхньому домі за адресою с. Війтівка вул. Кузьмінова, 20 нею та її чоловіком було складено заповіти на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які були посвідчені приватним нотаріусом Бершадського

районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_10.

14 грудня 2014 року помер її чоловік ОСОБА_8. Після його смерті вона перебувала в важкому стані залишившись сама, оскільки родичів, які б доглядали за нею, враховуючи її похилий вік немає. І тому довірившись

ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які пообіцяли доглядати та утримувати її до

смерті, вона підписала в приватного нотаріуса заяву від 10.06.2015 року про відмову від обов'язкової частки у спадщині, що залишилася після смерті свого чоловіка на користь відповідачів, при цьому не розуміючи, що у разі видачі їм свідоцтва про право на спадщину, вона повністю втрачає право на будинок в якому прожила все своє життя.

Після її відмови від спадщини відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 взагалі не цікавились її здоров'ям, не навідували її. Крім цього всі належні їй документи, а саме: паспорт громадянина України, довідку про видачу ідентифікаційного номера платника податків, земельні акти на право власності на земельні паї, документи на житловий будинок та оригінали заповітів вони у неї забрали. Коли вона звернулась до ОСОБА_6 з метою повернути свій паспорт, вона пригрозила вигнати її з будинку. При цьому погрози вигнати її з будинку також кілька разів звучали і від ОСОБА_7, який наголошував, що вона проживає в чужому будинку і вони можуть вигнати її в будь який момент. Зрозумівши, що відповідачі обдурили її, вона звернулась до

відповідних органів для відновлення паспорту після чого звернулась до

приватного нотаріуса та скасувала свій заповіт. В той же день коли вона скасувала свій заповіт, до неї приїхали ОСОБА_7 зі своїм батьком та погрожуючи, що виженуть її з будинку наполягали щоб вона знову склала заповіт на їхню користь, після чого застосували до неї фізичне насилля. Після того як вони поїхали, вона звернулася в правоохоронні органи.

Вважає, що заява про відмову від спадщини написана нею на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки вона взагалі може залишитися без будь- якого житла, крім того, відповідачі не виконують своєї обіцянку щодо її утримання та догляду.

В зв'язку з тим, що вона пропустила строк, який зазначений в ч. 6 ст. 1273 ЦК України, згідно якого вона могла відкликати свою заяву про відмову від спадщини, вона змушена звернутися до суду з даною заявою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та її представники ОСОБА_11 та ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали повністю, просили задовольнити, пославшись на обставини, які викладені у позовній заяві. Вказали, що відповідачі обдурили позивачку скориставшись її безпорадним станом після смерті чоловіка.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та їхній представник ОСОБА_4 у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_5 просили відмовити, вказали на їх безпідставність та необгрунтованість. Вказали, що позивачка добровільно відмовилася від належної їй частки у спадщині. Ніякого обману чи примусу з їхнього боку стосовно позивачки не було. Більше того, нотаріусом чітко було роз'яснено ОСОБА_5 наслідки написаної нею заяви після чого думку вона все таки не поміняла.

В судовому засіданні допитана в якості свідка приватний нотаріус Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_10 повідомила, що дійсно 29 липня 2014 року нею були посвідчені заповіти ОСОБА_5 та ОСОБА_8, які вони склали на користь відповідачів. Також нею після смерті ОСОБА_8, який помер 14.12.2014 року була заведена спадкова справа 10.06.2015 року. Із заявою про прийняття спадщини звернулася спадкоємець за заповітом ОСОБА_6. Інший спадкоємець за заповітом ОСОБА_7 та дружина померлого ОСОБА_5 добровільно відмовилися від прийняття спадщини через що подали відповідні заяви про неприйняття спадщини. Вказала, що вона особисто роз'яснила сторонам наслідки написаних ними заяв. Також роз'яснила ОСОБА_7 та ОСОБА_5, що згідно строку встановленого ст. 1273 вони можуть відкликати свої заяви. ОСОБА_5 добровільно підписала заяву про відмову від прийняття спадщини, не відкликала її, а звернулася в її нотаріальну контору лише 09.11.2016 року для того, щоб скасувати свій заповіт від 29.07.2014 року.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог, з наступного.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч. 3 ст.10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що 13 листопада 1954 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений шлюб, після реєстрації якого вони проживали однією сім'єю за адресою: с. Війтівка, Бершадського району Вінницької області, вул. Кузьмінова, 20, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії ЯФ № 285786 від 13.11.1954 року, довідкою виданою виконавчим комітетом Війтівської сільської ради від 04.06.2015 року за № 261.

В житловому будинку розташованому в с. Війтівка, Бершадського району Вінницької області, вул. Кузьмінова, 20 проживала також мати позивачки ОСОБА_9. ОСОБА_5 та її мати ОСОБА_9 подарували свої частки на домоволодіння ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.11.2009 року, копією договору дарування від 06.03.2001 року та копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20.02.2001 року.

В 2004 році ОСОБА_9 помела.

29 липня 2014 року ОСОБА_5 та її чоловіком ОСОБА_8 було складено заповіти на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які були посвідчені приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_10, що підтверджується копією заповіту ОСОБА_5 (який в подальшому скасований 09.11.2016 року згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі) та копією заповіту ОСОБА_8.

14 грудня 2014 року помер чоловік позивачки ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії І-АМ № 305561 від 15.12.2014 року.

Із наданої копії спадкової справи № 95/2015 від 10.06.2015 року до майна померлого 14 грудня 2014 року ОСОБА_8, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулася спадкоємець за заповітом ОСОБА_6. Інший спадкоємець за заповітом ОСОБА_7 та дружина померлого ОСОБА_5 добровільно відмовилися від прийняття спадщини через що подали відповідні заяви про неприйняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Згідно з ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ.

Позивачка вказує, що до моменту написання нею заяви про відмову від прийняття спадщини, її права не порушувались, вона й надалі проживала у будинку розташованому в с. Війтівка, Бершадського району Вінницької області, вул. Кузьмінова, 20 і вірила в те, що її будуть утримувати і доглядати відповідачі до самої смерті.

Позивачка звертаючись в суд із позовом про визнання недійсним правочину - заяви щодо відмови від належної їй за законом частки, посилалася на норму статті 233 ЦК України. Зазначила, що вона відмовилися від прийняття спадщини під впливом тяжких обставин, викликаних смертю чоловіка, тим що вона залишилася сама, а також під впливом обману зі сторони відповідачів, які пообіцяли утримувати її до кінця життя.

В ч. 5 ст. 1274 ЦК України закріплено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу наведених норм слідує, що обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть, або свідомо замовчує про них.

За роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 20 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В судовому засіданні не встановлено, що оскаржувана позивачкою відмова від прийняття спадщини від 10.06.2015 року здійснена останньою під впливом помилки та під впливом обману зі сторони відповідачів.

В порушення вимог ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України позивачка не надала належних та достовірних доказів, які б свідчили про її помилку чи обман щодо істотних обставин правочину, оскільки нотаріусом було чітко роз'яснено наслідки написання заяви про відмову від прийняття спадщини.

Крім того, в суді також не встановлено, що оскаржувана позивачкою відмова від прийняття спадщини від 10.06.2015 року була подана під впливом тяжких обставин, викликаних смертю чоловіка годувальника, оскільки саме після смерті спадкодавця, виникла необхідність прийняття спадщини чи відмови від неї.

Заява про неприйняття спадщини ОСОБА_5 була складена у присутності нотаріуса, зареєстрована під вх. № 242 не одразу після смерті її чоловіка, а через значний проміжок часу та така заява була добровільною і її зміст свідчить, що у позивачки не могло бути будь-яких сумнівів у правових наслідках, які заява за собою тягнула.

Згідно Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року, заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі.

Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачка добровільно позбавила себе права на частку в спадщині, такі дії ОСОБА_5 відповідали її волевиявленню, між смертю спадкодавця та вчиненим нею правочином причинно-наслідковий зв'язок відсутній. Таким чином, вимога позивачки про визнання недійсною її заяви про відмову від спадщини після смерті чоловіка задоволенню не підлягає у зв'язку з відсутністю порушення прав позивачки відповідачами та необґрунтованістю позовних вимог.

Питання про судові витрати суд вирішує в порядку ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 229-230, 233, 1216, 1218, 1268, 1270, 1273 ЦК України, ст. ст. 3,10,11,60, 88, 212- 215, 218 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та його скасування - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. Г. Рудь