АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1101/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним та застосування наслідків недійсності договору, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання договору дарування квартири недійсним та застосування наслідків недійсності договору, посилаючись на те, що він ОСОБА_7 є сином та опікуном ОСОБА_8 на підставі рішення Канівського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 року.

30 вересня 2015 року йому стало відомо, що 4 травня 2012 року приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1, реєстр № 605, згідно якого його мати ОСОБА_8 (визнана недієздатною за рішенням Канівського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 року і позивач ОСОБА_7 являється її опікуном) подарувала, а відповідач ОСОБА_6 прийняла у власність вищевказану квартиру.

ОСОБА_7 вважає, що даний правочин повинен бути визнаний судом недійсним у звязку з тим, що на момент його укладення його мати ОСОБА_8І хворіла та не цілком усвідомлювала свої дії та не могла адекватно керувати ними, а відповідач скориставшись обізнаністю про стан її здоровя умовила її укласти договір дарування.

Відповідач приблизно з 1997 року по 2010 рік, разом із членами своєї сімї проживала в спірній квартирі разом з ОСОБА_8 У ОСОБА_7 не склалися сімейні стосунки з матірю відповідачки ОСОБА_10 і 6 жовтня 2010 року вони розлучились.

В свою чергу після розлучення ОСОБА_7 8 листопада 2011 року подарував своїй колишній дружині 1/4 в праві власності на квартиру №12, розташовану в будинку № 51 по вул.. Леніна в м. Каневі, сподіваючись на те, що в подальшому він буде проживати зі своєю матірю ОСОБА_8І в квартирі АДРЕСА_2. На момент укладання договору дарування позивачі були зареєстровані в вищезазначеній квартирі.

Приблизно навесні чи влітку 2010 року відповідачка по справі разом з усіма членами своєї сімї переїхали на постійне проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, який успадкував її чоловік від родичів. З того часу ОСОБА_7 переїхав проживати в спірну квартиру , оскільки його мати ОСОБА_8 почала ще дужче хворіти та стан її здоровя погіршувався він змушений був доглядати за нею .

Також зазначав, що уважно ознайомившись з умовами договору дарування від 4 травня 2012 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, виявилось що однією з умов договору є : встановлення сервітуту, який полягає у особистому праві Дарувальника, довічно і безоплатно користуватися подарованим майном з моменту переходу права власності до Обдарованого, і такі умови суперечать вимогам ст. 717 ЦК України.

Враховуючи те, що на думку позивача, ОСОБА_8 під час укладення договору дарування не розуміла правильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, такий правочини можна визнати недійсними. Так, помилка виникла внаслідок необачності та самовпевненості, невірного розуміння під час укладення договорів одне одного в ході переговорів, а також невірного тлумачення закону та дій третіх осіб зокрема приватного нотаріуса, який не пояснив належним чином визначення понять сервітуту у договорі, тому помилка є підставою для визнання недійсним правочину.

ОСОБА_7 разом зі своєю матірю зареєстрований та проживає в даній квартирі, іншого житла не має і бажає далі проживати та належно користуватися квартирою, крім того весь час сплачував та до цих пір сплачує комунальні послуги по рахунках, які продовжують надходити на імя ОСОБА_8, оскільки відповідачка на себе особові рахунки не оформляла.

Просив суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 4 травня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською.Є.П., зареєстрований в реєстрі № 605, від 4 травня 2012 року, недійсним. Зобовязати ОСОБА_6 повернути у власність ОСОБА_8 спірну квартиру та вирішити питання стосовного судових витрат, стягнувши з відповідача судовий збір в розмірі 681 грн.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на неповне зясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із даним висновком суду.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 4 травня 2012 року між ОСОБА_8І та ОСОБА_6 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 4 травня 2012 року, зареєстрований в реєстрі №605.

За умовами договору дарувальник ОСОБА_8 передає безоплатно, а обдарований ОСОБА_11 приймає у власність квартиру АДРЕСА_3. Дар цей сторони оцінюють, як вказано в договорі, у 68096,00 грн. (а.с.14-15)

Відповідно до п.1.2. Договору, сторони домовилися встановити сервітут, який полягає у особистому праві дарувальника ОСОБА_8 довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою з моменту переходу права власності до обдарованого.

Пункт 7.6 Договору передбачає, що передача права власності є символічною і відбулася шляхом передачі Обдарованій технічної документації на квартиру.

На час укладення спірного договору дарування 4 травня 2012 року ОСОБА_8 була особою похилого віку, оскільки їй на той час виповнилося 73 роки (а.с.11)

Рішенням Канівського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 року ОСОБА_8 визнана недієздатною та призначено опікуном ОСОБА_7

Відповідно до ст.40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №614 від 23 серпня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_8 на теперішній час страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді Судинної деменції- F 01.0 згідно з МКХ- 10. У період укладання договору дарування від 4 травня 2012 року ОСОБА_8 страждала на психічний розлад у вигляді Психоорганічного синдрому внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу F- 07.9 згідно з МКХ- 10, що за ступенем своєї вираженості істотно впливав на здатність підекспертної усвідомлювати значення дій та керувати ними. (а.с. 182-187).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не рахується нерухомого майна (а.с.23-24)

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При вирішенні справи необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у справі №6-1124цс15 від 11 листопада 2015 року.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду, що одночасно з безоплатним відчуженням майна за договором дарування відповідачу, позивач уклала з останнім угоду довічного і безоплатного користування цим майном, - внаслідок чого у відповідача - обдаровуваного з'явилися зустрічні зобов'язання стосовно дарувальника, а саме надання дарувальнику права довічного і безоплатного користування належним йому, обдаровуваному, майном. І це суперечить суті договору дарування, оскільки встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що умови договору мають застереження щодо встановлення сервітуту, врахував, що дарувальник за своїм фізичним станом, віком не мала повного уявлення щодо правових наслідків вчиняємого правочину, предмет договору дарування є єдиним наявним житлом як для недієздатної ОСОБА_12 так і її опікуна ОСОБА_7, які в свою чергу проживають там на даний час та здійнсюють оплату комунальних послуг, в звязку з чим прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи скарги стосовно пропуску позивачем строку позовної давності, який відповідно до ст.728 ЦК України для оскарження договору дарування становить один рік, не грунтуються на законі, оскільки вказана норма, при подачі до суду відповідачем відповідної заяви, може бути застосована до вимог про розірвання договору дарування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять субєктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним та застосування наслідків недійсності договору залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :