Ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

ІзмайловоїТ.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційними скаргами Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 08 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 28 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит на суму 9 400 доларів США терміном до 27 вересня 2013 року.

Своїх зобов'язань за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 23 846,56 доларів США.

Посилаючись на викладене, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 23 846,56 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 28 травня 2015 року еквівалентно 501 731 грн 62 коп.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 08 квітня 2016 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 14 140,8 доларів США, що станом на 28 травня 2015 року еквівалентно 297 522 грн 43 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення апеляційного суду в частині зменшення розміру заборгованості на суму 1 752,84 доларів США та застосування позовної давності при стягненні пені скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, справу в цій частині передати на новий апеляційний розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарга підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, застосувавши висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 6-31цс15, вважав, що правомірним є нарахування в межах позовної давності заборгованості за ануїтетними платежами лише за період із серпня 2012 до вересня 2013 року. Така заборгованість, на думку суду, має становити 2 505,86 доларів США. Після реалізації предмета застави не вся виручена сума була направлена банком на погашення заборгованості, а саме: банком не враховано 1 752,84 доларів США. Крім того, оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2012 року також стягнуто солідарно з відповідача 10 тис. грн заборгованості, що еквівалентно 1 251,56 доларів США, така сума має бути врахована на користь відповідача в остаточному розрахунку. Таким чином, суд дійшов висновку, що заборгованість відсутня.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, зазначав, що судом неправильно визначено період (в межах позовної давності), який підлягає до розрахунку заборгованості, оскільки суд вважав, що цей період закінчується в момент закінчення строку дії кредитного договору - вересень 2013 року.

Апеляційний суд зазначав, що саме по собі закінчення строку дії договору не припиняє зобов'язань за кредитним договором, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

Також, на думку апеляційного суду, судом неправильно визначено початок такого періоду - з серпня 2012 року (за три роки до моменту звернення до суду).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного чи кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2012 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» про звернення стягнення на предмет застави. Із вказаного рішення вбачається, що позов банк пред'явив у листопаді 2012 року, внаслідок чого відбулося переривання позовної давності щодо всіх ануїтетних платежів, строк сплати яких настав починаючи з листопада 2009 року й строки давності за такими ануїтетними платежами почали спливати заново з листопада 2012 року.

За таких обставин, враховуючи те, що наразі банком пред'явлено позов в межах трирічного строку, починаючи з листопада 2012 року, апеляційний суд вважав, що правомірною та обґрунтованою (такою, що нарахована в межах трирічного строку позовної давності) є заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією, нарахована в період з листопада 2009 року до 28 травня 2015 року (останній день, вказаний у розрахунку).

Як убачається із розрахунку заборгованості, станом на листопад 2009 року у ОСОБА_3 не було заборгованості за кредитним договором, тобто нарахована наразі банком прострочена заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією фактично здійснена в межах позовної давності (всі ануїтетні платежі, строк сплати яких настав до листопада 2009 року, є фактично погашеними та не включені до розміру заборгованості).

Щодо висновку суду першої інстанції про необхідність зменшення розміру заборгованості на суму 1 752,84 доларів США, яка виникла внаслідок неповного зарахування банком суми, одержаної від реалізації предмета застави, апеляційний суд погодився з таким висновком та зазначав, що судом першої інстанції правильно встановлено, що предмет застави реалізовано банком на суму 28 тис. грн, що згідно з курсом НБУ станом на дату реалізації становить 3 504,38 доларів США. Із даної суми лише 1 751,54 доларів США спрямовані банком на погашення заборгованості за кредитним договором, інша частина суми, одержаної від реалізації предмета застави, в розмірі 1 752,84 доларів США, банком не була спрямована на погашення заборгованості за кредитним договором та відповідно не відображена в розрахунку заборгованості.

Разом із тим апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про зменшення розміру заборгованості на суму 10 тис. грн, що еквівалентно 1 251,56 доларів США, яка стягнута рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2012 року солідарно з ОСОБА_3 та поручителя ПАТ «Акцент-Банк», оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виконання рішення суду в цій частині.

Проте повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 28 вересня 2006 року між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 12 914 доларів США на купівлю автомобіля в сумі 9 400 доларів США та оплату страхових платежів у сумі 3 514 грн, з кінцевим терміном повернення - 27 вересня 2013 року.

У рахунок забезпечення зобов'язань за даним кредитним договором, 28 вересня 2006 року між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір застави, предметом якого є автомобіль марки «Daewоо», модель «Lаnos», державний номерний знак НОМЕР_1.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2012 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором в розмірі 12 158,83 доларів США звернуто стягнення на предмет застави. Цим же рішенням стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 тис. грн.

Також на підтвердження своїх вимог банком надано розрахунок заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором на загальну суму 23 846,56 доларів США, яка складається із: 4 972,77 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 5 238,76 доларів США - заборгованість за процентами; 366,6 доларів США - заборгованість за комісією; 13 268,43 доларів США - пеня.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 546 ЦК України, передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що права позивача підлягають захисту, оскільки відповідачем не належно виконувались умови кредитного договору, що зокрема підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем, та який не спростовано відповідачем.

За правилами ст. 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Разом із цим за змістом ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» порядок виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тобто поряд зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Однак вказані положення можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Судом апеляційної інстанції, залишена поза увагою валюта, в якій нарахована пеня, і постановлено рішення про стягнення пені в доларах США з визначенням суми, еквівалентній у гривні, що також суперечить положенням п. 4.1 договору.

Проте наведені вище положення законодавчих актів та обставини справи суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України не врахував, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив, не визначився, з чого складається кредитна заборгованість та за який період нарахована, не перевірив черговість, розмір погашення кредитної заборгованості внаслідок виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2012 року, не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості, не визначився з обсягом відповідальності відповідача, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову банку, в тому числі про стягнення пені лише в межах річного строку.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права згідно з вимогами ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення та направлення справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційної інстанцій не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 08 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова