Провадження № 22-ц/779/812/2017
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, - за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з зазначеним позовом, обґрунтувавши тим, що згідно свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 29.09.2010 року, ОСОБА_2 є власником квартири №41, яка знаходиться за адресою: вул. Незалежності, 146, м. Івано-Франківськ. Дана квартира придбана позивачем та відповідачкою за час перебування у шлюбі. Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду 12.09.2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, відповідачка, умисно перешкоджає позивачу в доступі до вищевказаної квартири. Після розлучення, відповідачка постійно провокувала сварки між ними, робила все для того, щоб вигнати позивача із квартири. Оскільки позивач займається підприємницькою діяльністю в м. Коломия, відповідачка скористувалась відсутністю позивача на роботі і змінила замки у вхідних дверях квартири. Внаслідок цього 18.09.2016 року, після повернення позивача з роботи він не зміг зайти в квартиру, так як його ключі не підходили. Відповідачка проживає в даній квартирі, проте, не сплачує комунальні послуги, що призвело до заборгованості. На його неодноразові прохання та вимоги відмовляється відчинити двері та впустити позивача до квартири. Позивач фактично позбавлений права користування житлом, яке йому належить. Тому просив, вселити його - ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1, а відповідачку зобовязати не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні даною квартирою та передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей даної квартири.

Рішенням Івано-Франківським міським судом від 29.03.2017 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування судом обставин справи, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, доводи якої зводились до того, що суд виносячи рішення не приділив належної уваги тому чи взагалі існували перешкоди в користуванні майном, зокрема, суд не звернув увагу на те, що позивач жодним доказом чи то навіть свідченням свідків не довів факту існування перешкод у користуванні майном, з цих підстав вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, а відповідно рішення суду являється не обґрунтованим.

Тому просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апелянт та його представник в судове засідання повторно не прибули тому апеляційну скаргу слід розглянути без їхньої участі.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, висновки і мотиви, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України вказує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.155 Житлового Кодексу України власник частини квартири не може бути позбавлений права користування житловим приміщення.

Положення Житлового Кодексу України передбачають, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Колегія суддів погоджується з таким висновком міського суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства та узгоджується з матеріалами справи з огляду на таке.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_2 належить квартира №41, загальною площею 80,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: вул. Незалежності, 146, м. Івано-Франківськ, згідно свідоцтва на право власності від 29.09.2010 року.

Дана квартира була придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі.

Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 12.09.2016 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.

Виходячи зі змісту ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вказаних правових норм випливає, що частки у придбаному майні чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, що належить їм на праві спільної сумісної власності є рівними, не зважаючи на чиє імя це майно оформлено.

Згідно ст.63 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ст.41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 першого протоколу до Конвенції про захист Права людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону від 17.07.1997 року, «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Я.Д. Горблянський

ОСОБА_5

ОСОБА_6