У х в а л а

іменем україни

22 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Кадєтової О.В.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- стягнути на свою користь з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як солідарних боржників, заборгованість за договором позики, що складає 70 000 євро та 3 % річних за користування позикою за період з 28 березня 2014 року по 28 вересня 2015 року у розмірі 3 164,38 євро;

- стягнути з ОСОБА_4 на свою користь моральну шкоду в сумі 500 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що між ним та ОСОБА_4 було укладено письмовий договір позики у вигляді розписки останнього, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів у розмірі 70 000 євро для придбання земельної ділянки (0,15 га) та інвестування в будівництво будинку у м. Підгородне, без встановлення строку повернення позики. Позивач вказував, що в той же день, з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань, між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_5 поручався перед позивачем за виконання ОСОБА_4 зобов'язань щодо повернення займу, розмір та умови його повернення, сплата якого була встановлена домовленістю між сторонами договору.

Посилаючись на термінову необхідність грошових коштів для власних цілей, у зв'язку із чим він 14 березня 2014 року звернувся до ОСОБА_4 з письмовою вимогою про повернення вказаних вище грошових коштів, проте останній відмовився добровільно повернути їх, ОСОБА_3 просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 березня 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики, що складає грошову суму коштів у розмірі 70 000 євро, яка по курсу на день пред'явлення позову, становить 1 687 000 грн;

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних за користування позикою за період з 28 березня 2014 року по 28 вересня 2015 року, що складає грошову суму коштів у розмірі 3 164,38 євро, яка згідно офіційного курсу Національного банку України гривні до євро на момент звернення з цим позовом складає 76 261 грн 55 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції або передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язаний на підставі ст. 1049 ЦК України повернути отримані ним у позику грошові кошти у розмірі 70 000 євро, що згідно з офіційним курсом НБУ гривні до євро на момент звернення до суду складало 1 687 000 грн 00 коп., а також сплатити 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що між сторонами не виникло правовідносин, які б випливали з договору позики.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що у розписці, написаній власноруч ОСОБА_4, оригінал якої було оглянуто апеляційним судом у судовому засіданні, зазначено наступний текст (мовою оригіналу): «Я, ОСОБА_8 получил от ОСОБА_3 сумму в размере 70000 (семьдесят) тысяч Евро по курсу для инвестирования в строительство дома г. Подгороднее и в т.ч. в приобретение участка в с. Новоалександровка (15 соток). Возврат финансов после реализации объектов по окончанию строительства, підпис» (а. с. 40, т. 3, а. с. 7, т. 1).

При цьому у вказаній розписці не зазначена ані дата її складання, ані дата отримання грошових коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_3, а також не зазначено, що ці кошти є позикою.

Також апеляційним судом установлено, що у 2011 році ОСОБА_4 було придбано нерухоме майно: будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, разом із земельною ділянкою площею 0,81 га.

У 2013 році між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була досягнута домовленість про спільне фінансування будівництва домоволодіння за вказаною вище адресою: АДРЕСА_2, та одночасне придбання земельної ділянки у с. Новоалександрівка під будівництво котеджу, у зв'язку із чим між сторонами була укладена угода - дорожня карта від 22 травня 2013 року (а. с. 54, т. 1).

При цьому судом установлено, що саме цю дату сторони визнають отриманням грошей за вищевказаною розпискою ОСОБА_4

21 червня 2014 року сторони уклали договір про те, що в проект по будівництву будинку «Подгороднєє» було інвестовано зі сторони ОСОБА_4 170 000,00 доларів США, а зі сторони ОСОБА_3 - 170 000,00 євро (а. с. 55, т. 1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідач відмовився добровільно повернути отримані саме у позику грошові кошти за вказаною розпискою, у зв'язку із чим просив стягнути їх з відповідачів у солідарному порядку, як із боржника та поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що розписка про отримання грошей від позивача відповідачем з метою інвестування будівництва та придбання земельної ділянки під будівництво не свідчить про те, що між сторонами було укладено договір позики, а тому позовні вимоги про стягнення суми боргу за договором позики не підлягають задоволенню, оскільки не встановлено, що між сторонами існують правовідносини саме з договору позики.

Не містять матеріали справи і договору поруки, начебто укладеного в той же день на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики.

Апеляційним судом правильно відхилено доводи позивача про те, що отримання відповідачем грошових коштів з метою інвестування будівництва та придбання земельної ділянки під будівництво за вказаною розпискою не пов'язано із договірними правовідносинами сторін щодо спільної діяльності по фінансуванню будівництва, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.

Також колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду, що у даному випадку повернення грошей пов'язано з подією, а саме: після реалізації об'єктів по закінченню будівництва, у зв'язку із чим судом правильно відхилено доводи позивача про визначення строку повернення грошових коштів моментом пред'явлення вимоги відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України; при цьому судом враховано визнання сторонами того факту, що вказана подія ще не сталася, а тому застосування зазначеної норми до спірних правовідносин є безпідставним.

Таким чином, з огляду на вказане у сукупності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки судом не встановлено наявності правовідносин сторін, які б випливали з договору позики, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову з підстав, заявлених позивачем.

Правильним є висновок апеляційного суду й про те, що оскільки спірні правовідносини випливають з договірних відносин сторін, не пов'язаних з предметом позову, а договором не передбачено відшкодування моральної шкоди у разі порушення грошового зобов'язання, не передбачено відшкодування моральної шкоди за вказаними правовідносинами і нормою закону, на яку посилається позивач, а тому в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Також колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що відсутні підстави і для солідарного стягнення грошових коштів з відповідачів на користь позивача, оскільки позивачем не доведено укладення договору поруки між ним та ОСОБА_5

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення апеляційного суду, а докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: І.М. Завгородня

О.В. Кадєтова

Л.М. Мазур

О.В. Попович