Справа № 204/5094/17
Провадження № 2/204/1694/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря Старостенко Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що приблизно у липні 2015 року його знайомий ОСОБА_6 поцікавився в нього, хто хотів би придбати будинок у м. Дніпрі. Він - ОСОБА_2 проживає спільно з ОСОБА_5, яка була зацікавлена у придбанні житла, у зв'язку із чим він повідомив про це ОСОБА_6, на що останній познайомив позивача з жителем м. Дніпра на ім'я ОСОБА_7, родичі якого являються власниками будинку, що продавався. За свідченнями ОСОБА_7, який являвся братом чоловіка власниці будинку - ОСОБА_3, а також зі слів самої ОСОБА_3, відчужуваний будинок вже давно належав їй, а рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2015 (з додатковим рішенням від 05.05.2015) було всього лише розділено будинок із земельною ділянкою. Після рішення суду ОСОБА_3 доручила ОСОБА_8 знайти покупця на будинок. У липні 2015 року позивач спільно з ОСОБА_5 прибули до м. Дніпра для огляду будинку. Будинок їм сподобався і було прийнято рішення придбати його (разом із земельною ділянкою), при цьому позивачем було узгоджено з ОСОБА_7 остаточну вартість будинку в розмірі 80 000 доларів США. Для оформлення відповідних угод ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_2 довіреністю. 06.08.2015 між ОСОБА_5 (в інтересах якої діяв представник ОСОБА_2А.) та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мохова, буд. 42-в, та договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:620:0054, площею 0,0292га, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мохова,42. Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстрові номери №300 та 301 відповідно. При купівлі вищевказаного домоволодіння було здійснено розрахунок в повному обсязі відповідно до попередньої домовленості сторін, а саме ОСОБА_2 було передано ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 80 000 доларів США, про що остання надала розписку від 06.08.2015 року. Слід зазначити, що грошові кошти, за які здійснювалась купівля домоволодіння та земельної ділянки, являлись особистою власністю позивача. У подальшому позивачу та ОСОБА_5 стало відомо, що ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_7, за відсутності будь-яких правових підстав, фактично вчинили заволодіння грошовими коштами в сумі 80 000 доларів США шахрайським шляхом, оскільки заочне рішення суду від 16.04.2015 та додаткове рішення від 05.05.2015, на підставі яких за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на вищевказане домоволодіння, а також на земельну ділянку, на момент здійснення державної реєстрації прав власності не набрали чинності, про що ОСОБА_3 було достовірно відомо, оскільки згадувані судові рішення ухвалені за її та ОСОБА_9 зустрічними позовними заявами. Внаслідок таких порушень вимог закону укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 06.08.2015 договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки у подальшому були визнані недійсними рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2015, а придбане ОСОБА_5 нерухоме майно та земельна ділянка - витребувані на користь ОСОБА_10 У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. На час укладення угод купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки ані ОСОБА_2, ані ОСОБА_5 взагалі нічого не знали про те, що даний будинок та земельна ділянка являються спірними. Таким чином, внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_3 остання безпідставно набула за вищевказаними договорами належні позивачу грошові кошти на загальну суму 80 000 доларів США. Таким чином, отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 80 000 доларів США. набуті нею без відповідної правової підстави, а тому мають бути повернуті позивачу. В обґрунтування позовних вимог посилалася на ст..ст. 317, 321, 386, 387 ЦК України. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду із даним позовом і просить стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 80 000 доларів США.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_2 і просила задовольнити у повному обсязі з підстав наведених у позові.

Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення у пресі, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідмлена належним чином, причини неявки не повідомила.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила.

Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 300, між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_5 (покупцем), від імені якої діє ОСОБА_2 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11, 05.08.2015 року, реєстровий №475, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №42 «в» по вул. Мохова в м. Дніпропетровську (а.с.6).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 41850401 від 06.08.2015 року, 06 серпня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу будинку від 06.08.2015 року, була проведена реєстрація права власності на нерухоме майно: будинку № 42в по вул. Мохова в м. Дніпропетровську, за новим власником, а саме за ОСОБА_5 (а.с.7).

Також, судом встановлено, що 06 серпня 2015 року між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_5 (покупцем), від імені якої діє ОСОБА_2 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11, 05.08.2015 року, реєстровий №475, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 42 площею 0,0348 гектарів, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Мохова, кадастровий номер: :01:620:0055, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 06 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4,зареєстрованого в реєстрі за № 301 (а.с.8).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 41854626 від 06.08.2015 року, 06 серпня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2015 року, була проведена реєстрація права власності за ОСОБА_5, яка є власником земельної ділянки площею 0,0348 гектарів, яка розташована за адресою:Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Мохова,42, кадастровий номер: :01:620:0055, дата державної реєстрації земельної ділянки 05.05.2015 року (а.с.9).

Згідно письмової розписки ОСОБА_3 від 08.08.2015 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мохова, 42-в суму у розмірі 80000 (вісімдесят тисяч доларів США в гривні) за курсом НБУ (а.с.10).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 24 листопада 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мохова, буд. 42«в», укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 від 06.08.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, реєстровий номер 300; договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:620:0055, площею 0,0348 га, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мохова, 42, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 від 06.08.2015 року, реєстровий номер 301, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4; скасовано державну реєстрацію прав власності ОСОБА_5 на домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мохова, буд. 42 «в»; на земельну ділянку кадастровий номер :01:620:0055, площею 0,0348 га, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мохова, 42; витребувані з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_10 у ОСОБА_5 58/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мохова, буд. 42 (на даний час зареєстровано як домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мохова, буд. 42 «в») та земельну ділянку кадастровий номер :01:620:0055, площею 0,0348 га. (а.с 44-51).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене суд вважає встановленим той факт, що згідно вказаного рішення було визнано недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 06 серпня 2015 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, скасовано державну реєстрацію прав власності ОСОБА_5 на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: м. Дніпро, вул. Мохова, 42 «в» та вказане нерухоме майно витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом про стягнення з ОСОБА_12 на його користь безпідставно набутих грошових кошті в сумі 80000 доларів США. Зазначивши, що саме ним - ОСОБА_2 було здійснено розрахунок та передачу належних йому особисто грошових коштів у розмірі 80000 грн. ОСОБА_3 для придбання вказаного спірного домоволодіння, що підтверджується розпискою останньої від 06.08.2015 року. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_3 остання безпідставно набула за договорами купівлі-продажу будинку та земельної ділянки належні ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 80000 доларів США, при цьому посилався на ч.1 ст.387 ЦК України.

Як вже зазначалося судом встановлено, що укладаючи договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, позивач ОСОБА_2 діяв на підставі довіреності від імені та в інтересах покупця ОСОБА_3

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

В частині 3 ст.237 ЦК України зазначено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Укладаючи договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 06 серпня 2015 року, позивач ОСОБА_2 діяв від імені та в інтересах ОСОБА_5 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11, 05.08.2015 року, реєстровий №475 (а.с.6,8). Тобто, при укладанні вказаних договорів ОСОБА_2 діяв не особисто та не в своїх особистих інтересах, а від імені та в інтересах ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що кошти у розмірі 80 000,00 доларів США, які були передані відповідачу в рахунок придбаного нерухомого майна, були особистою власністю позивача.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В частині 1 ст.60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, позивачем не надано суду жодного належного доказу на підтвердження того, що передані грошові кошти були його приватною особистою власністю.

Натомість, згідно договору купівлі-продажу будинку від 06.08.2015 року, п.11 (а.с.6) та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2015 року, п.9 (а.с.8 зворотній бік) покупцем ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_2, було доведено до відома продавця ОСОБА_3, що грошові кошти, що нею витрачаються на придбання вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки є особистою приватною власністю ОСОБА_5, оскільки вона в шлюбі не перебуває, та ні с ким не проживає однією сімєю, без укладання шлюбу, і особи, які б поставили питання про визнання за ними права власності на витрачені грошові кошти, чи їх частку, відсутні, про що викладено у вигляді заяви, що призначена для зберігання у справах нотаріуса, що посвідчив договір.

За таких обставин суд вважає встановленим той факт, що грошові кошти, які передавалися позивачем ОСОБА_2 в рахунок придбаного майна є особистою приватною власністю ОСОБА_5, як покупця нерухомого майна, оскільки позивач передаючі вказані грошові кошти діяв як представник ОСОБА_5 від її імені та в її інтересах.

Також слід зазначити, що згідно п. 5 договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.08.2015 року його продаж було здійснено за 148 666,00 грн. (а.с. 6), а згідно п. 5 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2015 року її продаж було здійснено за 62 751,00 грн. Водночас, згідно наданої позивачем розписки від 06.08.2015 року (а.с. 10) ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 суму у розмірі 80 000,00 доларів США в гривні за курсом НБУ. При цьому, відомостей того, у якому розмірі передавалися гроші у гривні та за яким курсом на яку дату, вказана розписка не містить, що позбавляє суд можливості встановити точну суму грошових коштів, переданих за розпискою.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на загальні статті ЦК України, якими врегульовані питання права власності та його захисту (ст. 317, 321, 386), та на ст. 387 ЦК України, згідно положень якої, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. В цивільно-правовій літературі зазначений засіб захисту отримав назву «віндикація». Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин. Однак, як було встановлено у судовому засіданні, грошові кошти за придбане нерухоме майно були передані позивачем, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу.

Також слід зазначити, що положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Натомість, у судовому засіданні встановлено, що грошові кошти не були загублені власником та не були в нього викрадені, а згідно умов договору купівлі-продажу були передані позивачем, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_5, за його особистим волевиявленням. Крім того, як було встановлено судом, позивач не є власником грошових коштів переданих за договором купівлі-продажу, а тому законних підстав для витребування грошових коштів на його користь суд не вбачає.

Отже, суд при розгляді даної справи, у достатньому обсязі визначившись з характером спірних правовідносин, та правовими нормами, які підлягають застосуванню, приходить до переконливого висновку про те, що позивач помилково визначився з підставою позову обґрунтовуючи свої вимоги із посиланням на норми ст. 387 ЦК України, у звязку з чим вказані посилання позивача до уваги не бере як безпідставні та необгрунтовані.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що обовязковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на те, що відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача тим, що договори купівлі-продажу нерухомого майна за якими він, як представник за довіреністю, передав гроші від імені та в інтересах третьої особи, у подальшому були визнані недійсними, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав Позивача.

Позивачем не доведена обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та факт порушення його особистих прав, зокрема ним не доведена та обставина, що передані в рахунок купівлі нерухомого майна грошові кошти були його особистою власністю, оскільки судом встановлено, що передаючі вказані грошові кошти він діяв не особисто та не у своїх інтересах, а діяв як представник за довіреністю від імені та в інтересах ОСОБА_5

Суд зазначає, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її субєктивних прав та обовязків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обовязку.

Обраний Позивачем спосіб захисту своїх порушених, на його думку, прав не відповідає характеру та змісту тих прав та правовідносин, які виникли у звязку з укладенням договорів купівлі-продажу нерухомого майна, під час укладення та виконання яких позивач діяв від імені та в інтересах іншої особи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що укладенням договорів купівлі-продажу нерухомого майна, які у подальшому були визнані недійсними були порушені будь-які його права та інтереси.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог позивача та захисту його прав у судовому порядку не має, оскільки Позивачем не доведений факт порушення його особистих прав.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі ст.ст. 3, 15, 16, 237, 239, 244 ЦК України, та керуючись ст.ст. 10, 11,58-61, 88, 169, 212-215, 224-226 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Л. Черкез