АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та відшкодування моральної шкоди, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» (далі по тексту - відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2017 року у справі № 753/14612/16-ц було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 82844,45 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 15548,08 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 150000,00 грн.

Постановою Головного державного виконавця Шевченківського РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві від 15.02.2017 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа у справі № 753/14612/16-ц. В подальшому, виконавче провадження зупинялось до закінчення касаційного провадження, після чого було відновлене.

Разом із тим, станом на час звернення до суду із позовом, рішення Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2017 року залишається невиконаним, а тому позивач вважав, що є всі підстави для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2016 року по 19.09.2017 року в сумі 229319,55 грн. за 285 робочих днів та 229319,55 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні 23.10.2017 року представник позивача подав суду заяву про відмову від позову в частині стягнення середнього заробітку в період з 30.08.2017 року, оскільки йому стало відомо, що станом на 30.08.2017 року відповідачем було перераховано на рахунок виконавчої служби суму заборгованості в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2017 року позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства ««Державний центр інформаційних ресурсів України» на користь ОСОБА_2 100000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1640,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 та представник Державного підприємства ««Державний центр інформаційних ресурсів України» подали апеляційні скарги.

В поданій скарзі представник позивача просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилався на те, що суд порушив норми матеріального права, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення трудового спору по суті. Зазначив, що судом було невірно застосовано ст. 117 КЗпП України, безпідставно зменшена сума середнього заробітку з 218054 (двісті вісімнадцять тисяч п'ятдесят чотири) гривні 73 копійки до 100000 (сто тисяч ) гривень. Також скарга містить доводи про не врахування судом тяжкості спричинених позивачу моральних страждань та не задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

В поданій апеляційній скарзі представник ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Посилався також на порушення норм матеріального та процесуального права на те, що відповідач добровільно виконав рішення суду про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за попередній період в серпні 2017 року. Виплачувати вказану суму раніше у них не було підстав, так як виконання рішення суду було зупинено. Крім того скарга містить доводи про недоведеність позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні апеляційного суду представники сторін підтримали доводи поданих ними скарг та заперечували проти задоволення скарг опонентів.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд вважав встановленими такі обставини.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2017 року у справі № 753/14612/16-ц позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у розмірі 82844 грн. 45 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 15548 грн. 08 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 150000 грн., а всього - 248392 грн. 53 коп. з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів. Також стягнуто з Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що при звільненні, та на час вирішення спору з ОСОБА_2 не було проведено повного розрахунку при звільненні, у зв'язку із чим суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.01.2015 року по 01.08.2016 року.(межі заявлених вимог в справі)

Судом в даній справі було встановлено, що кошти, які мали бути виплачені позивачу при звільненні відповідач в даній справі сплатив 30 серпня 2017 року, перерахувавши їх на рахунок ВДВС.

Із матеріалів справи також вбачається, що Постановою Головного державного виконавця Шевченківського РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві від 15.02.2017 року було відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом міста Києва 10.02.2017 року у справі № 753/14612/16-ц (а.с. 26, 101-104).

Разом із тим, постановою державного виконавця від 01.03.2017 року було зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання вказаного рішення на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.02.2017 року в справі № 753/14612/16-ц (а.с. 28).

Постановою від 18.07.2017 року державним виконавцем було поновлено вчинення виконавчих дій (а.с. 30).

Після чого 30 серпня 2017 року належні позивачу суми на підставі вищенаведеного рішення були виплачені.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач має право на підставі ст. 117 КЗпП України на відшкодування йому середнього заробітку за період, який не був заявлений в попередній справі до дати проведення фактичного розрахунку, якою сам позивач вважає 30 серпня 2017 року. Також суд, з врахуванням того, що між сторонами існував спір, щодо належних позивачу сум при звільненні, а також враховуючи обставини даної конкретної справи, з урахуванням засад співмірності та справедливості, зменшив розмір середнього заробітку до 100 000 грн.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд встановив, що позивачу спричинені моральні страждання, внаслідок дій відповідача, який навіть після ухвалення рішення апеляційним судом, продовжував свої протиправні дії та не виплачував позивачу належні йому при звільненні суми та середній заробіток, присуджений судом. При цьому суд вважав доведеним та справедливим розмір моральної шкоди 1000 грн.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів дійшла висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення вимог відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Доводи скарги позивача про невірне застосування судом ст. 117 КЗпП України, та зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2016р. по 30.08.2017р. з суми у 218054 (двісті вісімнадцять тисяч п'ятдесят чотири) гривні 73 копійки до 100000 (сто тисяч) гривень, колегія суддів не приймає з огляду на таке.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Оскільки в даній справі встановлено, що вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум, суд задовольнив частково, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про наявність підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням вищенаведених критеріїв та обставин справи.

Доводи скарги представника відповідача з приводу відсутності вини відповідача у невиконанні рішення, яке було виконане добровільно , та не обґрунтованість вимог позивача про стягнення середнього заробітку за період з 02 серпня 2016 року до 30 серпня 2017 року, колегія суддів не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз ст.ст. 116, 117 КЗПП України дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Так, як належні при звільненні позивачу суми остаточно йому були виплачені, лише 30 серпня 2017 року, суд правомірно стягнув середній заробіток до дня фактичного розрахунку з позивачем.

Аналогічного правового висновку дійшов ВСУ в постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788 цс16.

Доводи скарги позивача з приводу не задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі, та доводи відповідача про безпідставне часткове задоволення цих вимог, колегія суддів не приймає, так як суд першої інстанції вірно врахував обставини даної справи, встановив спричинення позивачу моральної шкоди, внаслідок не виплати йому всіх належних сум, навіть після ухвалення рішення судом, оцінив докази надані позивачем, врахував вимоги ст. 23 ЦК України, засади розумності та справедливості, та задовольнив вимоги в цій частині на суму 1000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Рішення суду ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: