Справа № 466/563/16 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/1558/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Цяцяка Р.П.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року позов задоволено.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ПАТ «Дельта Банк» (р/р 1, МФО 321024, ) заборгованість за кредитним договором № 201-021/ФКВ-08 від 24.07.2008р. в сумі 155 036 (сто п'ятдесят п'ять тисяч тридцять шість) грн. 62 коп., з яких тіло кредиту 81 968,68 грн.; відсотки 16146,23 грн.; комісії - 12 809,82 грн.; пеня- 41 673,16 грн.; сума за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту- 1 879,21 грн.; сума за ставкою 3% від прострочених доходів по кредиту 559,52 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду ухвалено при неповному з'ясуванні всіх обставин справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт вважає, що враховуючи лист ВСУ від 01.07.2014 року заборгованість потрібно було конвертувати в гривню на дату здійснення платежу, а саме 15,76 грн. за 1 долар. Тому враховуючи неузгодженість тіла суми заборгованості неможливо достовірно порахувати суму заборгованості за процентами та 3% річних які вказані у резолютивній частині рішення суду. Також не погоджується апелянт з висновком суду про стягнення з неї комісії 12 809,82 грн. та просить взяти до уваги правовий висновок ВСУ, який висловлений в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі за необґрунтованістю.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що 24.07.2008 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 201-021/ФКВ-08, внаслідок укладення якого, банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 17 930 доларів США із встановленою процентною ставкою 10,30 % річних на строк до 23.07.2015 року.

30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку», відповідно до п. 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до ч.1 ст..303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.4.2.1, п.2.4, п.2.5 кредитного договору, відповідач зобов'язалась здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, комісій, штрафних санкцій та інших платежів за кредитним договором у передбачені договором строки.

Повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами у розмірі не менш як 213,00 доларів США по 20 (двадцяте) число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, шляхом безготівкового перерахування коштів з рахунку позичальника та/або шляхом внесення готівки до каси банку. Кредит повертається лише в тій валюті, у якій він був наданий.

Станом на 29.12.2015р. у зв`язку з порушенням умов договору, в ОСОБА_3 виникла заборгованість перед банком, яка становить 155 036,62 гри, з яких: тіло кредиту 81 968,68 грн.; відсотки 16 146,23 грн.; комісії - 12 809,82 грн.; пеня - 4 1673,16 грн.; сума за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту - 1 879,21 грн.; сума за ставкою 3% від прострочених доходів по кредиту 559,52 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.

З врахуванням наведеного районний суд дійшов до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача в користь позивача суми заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судова колегія погоджується з висновком суду про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по тілу кредиту в сумі 81 968,68 грн., відсотки 16 146,23 грн., пеню - 4 1673,16 грн.; суму за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту - 1 879,21 грн.; суму за ставкою 3% від прострочених доходів по кредиту 559,52 грн., оскільки такий ґрунтується на вимогах закону та обставинах справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно зі ст.1048 Цивільного кодексу України кредитор має право на отримання з позичальника відсотків на суму позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок отримання відсотків встановлюється договором.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Покликання в апеляційній скарзі про те, що ПАТ «Дельтабанк» не врахував в даній вимозі кошти які ОСОБА_3 сплатила на користь ПАТ «Дельта банк»: 86,00 доларів США 15.08.2011р., 1 000 доларів США 23.07.2011р., 86, 00 доларів США 20.07.2011р., колегія суддів не бере до уваги, оскільки таке спростовується розрахунком заборгованості за договором кредиту 201-021/ФКВ - 24.07.2008 ОСОБА_3, з якого вбачається, що банком враховано кошти, які сплачено відповідачкою в липні та серпні 2011 року (а.с. 21-22)

На спростування розміру заборгованості апелянтом не надано жодних доказів.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Однак, колегія суддів вважає, що, ухвалюючи оскаржуване рішення щодо задоволення вимоги про стягнення з ОСОБА_3 комісії в сумі 12 809 грн 82 коп. районний суд прийшов до неправильного висновку виходячи з наступних підстав.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Верховний суд України висловив зазначену позицію в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо задоволення позову в частині стягнення комісії в сумі 12 809 грн 82 коп.

Тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в тій частині є підставними, а рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення комісії 12 809 грн 82 коп та слід ухвалити нове рішення, яким відмовити у зазначених вимогах.

Матеріалами справи встановлено, що при поданні апеляційної скарги ОСОБА_3 оплачено судовий збір у розмірі 2558 грн 10 коп, що підтверджується квитанцією (а.с.131).

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві- пропорційно до тієї частини позовних вимог у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В силу вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в користь ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір в розмірі 212 грн 32 коп.

Згідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року в частині стягнення комісії - 12809 грн 82 коп скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні стягнення комісії в сумі 12 809 грн 82 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в користь ОСОБА_3 судового збору за подання апеляційної скарги 212 грн 32 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді