АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Прокопчук Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Станішевській Б.В.

за участю: позивача ОСОБА_2

представників відповідача Поліщук Г.О., Пампухи Л.О.,

КолтигінаА.П.

третьої особи ОСОБА_6

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форція-ЛТД», третя особа: ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Форція - ЛТД» третя особа: ОСОБА_6 в якому просив витребувати від відповідача металевий збірно-розбірний торгівельний павільйон, розміром 200 см. х 350 см., загальною площею 7 кв.м., що знаходиться під номером НОМЕР_1 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: АДРЕСА_1.

Справа №755/16157/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/2038/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: СтрижеусА.М.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2008 року укладеного з ОСОБА_6 він набув на праві власності збірно-розбірний торгівельний павільйон, розміром 200 см. х 350 см., загальною площею 7 кв.м., для ведення роздрібної торгівлі, сплативши за нього номінальну вартість набутого майна. До укладання договору купівлі-продажу від 12 травня 2008 року ОСОБА_6 розпискою від 05 травня 2008 року передав йому зазначений торговельний павільйон на умовах розпорядження на власний розсуд. 01 грудня 2008 року позивач уклав з ТОВ «Парк Сервіс» договір №210 на право займати на платній основі місце НОМЕР_1 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: АДРЕСА_1 строком на один місяць. В березні 2011 року з'явився новий співвласник ринку автозапчастин - ТОВ «Форція - ЛТД» з яким укладалися наступні договори, щодо розташування спірного торговельного павільйону. Однак в договорах оренди земельної ділянки за наполяганням відповідача вже вказувалось не місце розташування МАФА, а оренда самого торгівельного павільйону, який відповідач назвав «складським приміщенням». Останній договір з відповідачем позивач уклав 01 січня 2014 року строком до 31 грудня 2014 року.

В червні 2014 року ТОВ «Парк-Сервіс» направило на адресу позивача Припис-Попередження №210 від 12 червня 2014 року про звільнення охоронної зони кабельної мережі від малих архітектурних форм, в якому запропонувало в термін до 15 липня 2014 року самостійно прибрати малу архітектурну форму з охоронної зони кабельної мережі. Після закінчення дії договору №210/19-14-5 від 01 січня 2014 року позивач більше не укладав аналогічних договорів на новий строк, а навпаки неодноразово робив спроби забрати свій торговельний павільйон з території авто ринку з метою встановлення його в іншому місці, однак працівники автомобільного ринку в особі ТОВ «Форція - ЛТД» чинили цьому опір, заявляючи, що спірний павільйон належить їм. В результаті чого позивач змушений був кілька разів звернутися до міліції.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Форція-ЛТД», третя особа - ОСОБА_6, про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване та незаконне. Зазначає, що судом неправильно встановлені обставини справи, що мають значення по справі та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що рішенням суду першої інстанції фактично вилучено у позивача приватне майно та передано його у користування відповідачу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги.

Представники відповідача Поліщук Г.О., Пампуха Л.О., Колтигін А.П., що діють на підставі довіреності в інтересах ТОВ «Форція - ЛТД», проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно договорів № 210 від 01.12.2008 року, 25.12.2011 року, 17.12.2012 року, 01.01.2014 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс» надає послуги з надання місця для торгівлі НОМЕР_1, площею 7,5 кв.м. ОСОБА_2, а останній зобов'язується сплачувати плату за надані послуги.( т.1 а.с. 17-18,21-22,25-26,29-30)

Відповідно до договору № 210 від 01.01.2013 року, ТОВ «Форція-ЛТД» надає складське приміщення НОМЕР_1, площею 7,5 кв.м. ОСОБА_2, а останній зобов'язується сплачувати плату за користування складським приміщенням. (т1 а.с.27-28)

Як убачається з договорів № 19-11-9 від 24.03.2011 року, № 19-12-07 від 01.01.2012 року, № 210/19-14-5 від 01.01.2014 року, та акту прийому передачі, ТОВ «Форція - ЛТД» надає ОСОБА_2 надає складське приміщення НОМЕР_1, площею 7,5 кв.м. ОСОБА_2, а останній зобов'язується сплачувати плату за користування складським приміщенням.(т.1 а.с. 19-20,23-24,31-32).

Надані банківські виписки підтверджують внесення позивачем ОСОБА_2 плати за користування приміщенням за договорами.

За таких обставин, дії позивача по виконанню обов'язків за зазначеними договорами свідчать про відсутність у позивача будь-яких сумнівів та спору щодо наявності у ТОВ «Форція - ЛТД» права на майно, що було набуто відповідачем на підставі договору №19-13-10 від 03 грудня 2010 року, як було встановлено рішенням Господарського районного суду м. Києва від 20 липня 2015 року, залишеного без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду 26 січня 2016 року.

Статтею 387 ЦК України закріплено право витребування власником свого майна у особи, яка безпідставно заволоділа цим майном.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул. Незаконні володільці відповідають перед власником майна неоднаково, залежно від того, чи є вони добросовісними або недобросовісними набувачами майна.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із Закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном. В свою чергу позивач має підтвердити своє право власності на спірне майно.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 Цивільного кодексу України .

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у Справі № 6-88цс13 від 02 жовтня 2013 року, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Таким чином, даною статтею передбачена можливість виникнення недоговірних зобов'язань двох видів: внаслідок безпідставного набуття майна за рахунок іншої особи та внаслідок безпідставного збереження майна за рахунок іншої особи. Умовами виникнення зобов'язань внаслідок безпідставного набуття майна є: збільшення майна у однієї особи; втрата майна іншою особою; причинний зв'язок між збільшенням майна у однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він набув право власності на майно, а саме збірно-розбірний торгівельний павільйон, розміром 200 см. х 350 см., загальною площею 7 кв.м., що знаходиться під номером НОМЕР_1 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу майна від 12 травня 2008 року, укладеного між ним та ОСОБА_6

Однак, як було встановлено в судовому засіданні з пояснень позивача, оригінал договору купівлі продажу майна від 12 травня 2008 року, укладений між позивачем та ОСОБА_6 було втрачено. В подальшому вказаний договір був переукладений по новому сторонами але дата складання була зазначена первісною.

Таким чином сторона позивача в судове засідання будь-яких правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності ОСОБА_2 на збірно-розбірний торгівельний павільйон, розміром 200 см. х 350 см., що знаходиться під номером НОМЕР_1 на земельній ділянці, розташованій на території автомобільного ринку за адресою: АДРЕСА_1, не надала.

В той же час, відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 20.07.2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Форція - ЛТД» до ФОП «ОСОБА_2» про стягнення 19 623 гривень 80 копійок, розірвання договору та повернення майна, яким вимоги позивача було задоволено повністю, крім того встановлено, що спірне майно не належить позивачу.

У відповідності до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України дана обставина повторному доказуванню не підлягає.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: