ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________

2-о/381/106/17
381/3460/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області
в складі:
головуючого судді: Осаулової Н.А.,
за участю секретаря: Криворучко А.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Фастів цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2017 року, заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт його перебування в полоні в період виконання обов`язку військової служби з 12 липня по 13 серпня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією іррегулярних збройних формуваннях на окупованій території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

При цьому заявник посилається на те, що він 13 квітня 2014 року був призваний у Збройні Сили України, і проходив службу у складі 72 розвідувальної роти військової частини в/ч пп НОМЕР_1 . При цьому, з 24 травня 2014 року, він був залучений до складу сил, що брали участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України.

З 25 травня 2014 року, він разом зі своїми військовими побратимами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виконував обов`язки військової служби в районі Донецького аеропорту міста Донецька Донецької області.

Заявник зазначає, що з 11 червня 2014 року обстріли українських бойових позицій проросійськими бойовиками відбувалися регулярно. Вони використовували міномети 80-го та 120калібру, стрілецьку зброю, кулемети та танки. 12 липня 2014 року з боку проросійських найманців з території Донецького аеропорту був здійснений мінометний та танкових обстріл їхніх бойових позицій. В результаті цього обстрілу він отримав поранення та потрапив у полон.

В полоні заявник перебував з 12 липня по 13 серпня 2014 року.

Звернення до суду обумовлене необхідністю отримання статусу жертви міжнародного збройного конфлікту.

Заявник та його представник в судовому засіданні заяву підтримали з підстав викладених в ній, просили суд її задовольнити.
В судове засідання представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Направив до суду клопотання, в якому просив суд розглянути справу без участі представника Міністерства.
Представник заінтересованої особи - Російської Федерації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.
Вислухавши пояснення заявника та його представника, дослідивши письмові докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що 13 квітня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» заявник був призваний у Збройні Сили України і проходив службу у складі 72 розвідувальної роти військової частини в/ч пп НОМЕР_1 .

З Довідки № 2530 від 08 серпня 2014 року, виданої Військовою частиною п/п НОМЕР_1 , вбачається, що молодший сержант ОСОБА_1 , з 24 травня 2014 року по день надання довідки приймав участь в АТО.

Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.

Згідно постанови Верховної ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, зазначені події розвивались за наступним сценарієм: збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Згідно ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" № 1207-VII від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15.09.2015 № 685-VIII Автономну Республіку Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

15 квітня 2014 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" № 1207-VII, яким визначено статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору Верховною Радою України також був прийнятий Закон України "Про санкції" від 14 серпня 2014 року № 1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації.

11 вересня 2014 року на виконання зазначеного Закону України "Про санкції" Кабінет Міністрів України видав розпорядження від 11 вересня 2014 року №829-р "Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів" саме у зв`язку з військової агресією Російської Федерації.

Враховуючи вищенаведене, суд знаходить, що саме в цілісній сукупності всі наведені в хронологічній послідовності нормативно-правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України Автономної Республіки Крим та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, яка засуджена міжнародними інстанціями.

Окрім того, друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України № 337-VII Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм: протягом травня 2014 року самоназвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 р. на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою, що підтверджено матеріалами справи.

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: "Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил". Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як "серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України".

Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних сил Російської Федерації.

Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 5 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський "Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року"), за якими Російська Федерація та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України.

З моменту підписання 5 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих "гуманітарних конвоїв", які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського "комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил.

Парламентська асамблея ради Європи 12 жовтня 2016 року прийняла дві резолюції по Україні, в яких російсько-українська конфлікт називається«російською агресією» і міститься заклик до РФ вивести свої війська з Донбасу, що підтверджено матеріалам справи.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема :вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

В наслідок збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України прийнято постанову від 17 березня 2015 року №254-VIII "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями". У вказаних населених пунктах відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року № 145-VIII, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки".

Резолюція Парламентської Асамблеї ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін "окупований" по відношенню до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь.

Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Суд вважає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями.

На окупацію Російською Федерацією частини території України вказують також норми міжнародного та національного законодавства - Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року.

Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: "Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії". Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна "дійсно перебувати під владою ворожої армії", причому "зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність".

Аналіз існуючих правових норм, що визначають режим окупації, переважно заснованих на положеннях Гаазької конвенції 1907 року дає суду підстави вважати, що для окупації характерне збереження владних структур (хай навіть у вигнанні) переможеної держави і продовження опору та військових дій проти держави-окупанта.

Таким чином, з аналізу вказаних норм міжнародного та національного законодавства вбачається, що ознаками ефективного контролю є: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання.

Наявність здійснення Російською Федерацією такого ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської областей, суд вважає доведеним, так як цей контроль підтверджений, наявними в матеріалах справи, доказами.

Отже, саме Російська Федерація зобов`язана забезпечувати права та свободи, гарантовані Конвенцією Організації Об`єднаних Націй "Про поводження з військовополоненими" від12 серпня 1949 року на території частини Луганської та Донецької областей, оскільки ці складові частини території України перебувають під фактичним контролем Росії, тобто вони перебувають під її юрисдикцією.

Відповідно, Російська Федерація відповідальна за порушення прав і свобод військовополонених, що гарантовані Конвенцією на цих територіях.

Відповідно до Конвенції, яка є чинною для України в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР з 03липня 1954 року, її положення застосовуються навіть тоді, коли одна зі сторін конфлікту не є учасником Конвенції.

Згідно з цією Конвенцією, вона застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо стан війни не визнаний однією з них. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до п.1 ст. 4 Конвенції особами, що перебувають під її захистом є особи, які потрапили в полон до супротивника і належать до особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

З урахуванням положень цієї Конвенції, що стосуються звання й статі, держава, що тримає в полоні, повинна поводитися з усіма військовополоненими однаково, без будь-якої дискримінації за ознаками раси, національності, релігії чи віросповідання, політичних переконань, або за іншими аналогічними ознаками, за винятком випадків привілейованого режиму, який вона могла б установити для військовополонених з причини стану їхнього здоров`я, віку чи професійної кваліфікації.

Жодній Високій Договірній Стороні не дозволено звільняти себе чи будь-яку іншу Високу Договірну Сторону від будь-якої відповідальності, яку вона чи інша Договірна Сторона несе за порушення, згадані в 130 статті (ст.131 Конвенції).

Однак, судом встановлено, що всупереч норм вказаних Конвенцій, Російська Федерація неодноразово порушувала такі права і свободи військовополонених, як право на повагу до їхньої честі та гідності, право одержувати поштою чи будь-якими іншими способами посилки, індивідуальні та колективні, регулярно перебувати на свіжому повітрі; отримувати необхідну за станом їхнього здоров`я медичну допомогу, тощо.

Даний висновок підтверджується і обставинами, при яких мало місце порушення, гарантованих вищезгаданими Конвенціями прав ОСОБА_1 , про що свідчать наступні факти.

Як встановлено в судовому засіданні та із пояснень самого заявника, що з 11 червня 2014 року обстріли українських бойових позицій проросійськими бойовиками відбувалися регулярно, а 12 липня 2014 року з боку проросійських найманців, з території донецького аеропорту був здійснений мінометний та танковий обстріли українських солдат, в результаті такого обстрілу він отримав поранення та потрапив у полон. В полоні він перебував з 12 липня по 13 серпня 2014 року. Після попадання в полон його разом з військовим побратимом ОСОБА_4 привезли до однієї із лікарень міста Донецьк для надання першої медичної допомоги. Після лікування його помістили до підвалу невідомої йому будівлі, де вже знаходилися декілька українських військовослужбовців.

Разом з тим, заявник зазначив, що умови тримання в полоні були нелюдськими один раз на три дні їм давали їжу, якої було не достатньо для нормального харчування та технічну воду, з неприємним запахом. Більшість часу вони сиділи в підвалі без одягу та білизни, прив`язані один до одного. Нормальні медичні огляди під час його перебування в полоні не проводилися, хоча час від часу медсестра робила перев`язки. Санітарні умови також були жахливими.

Окрім того, заявник суду пояснив, що протягом усього часу позбавлення волі російські найманці його постійно били, зазвичай руками і ногами, інколи із застосуванням прикладу вогнепальної зброї. Під час перебування утримувачів в приміщенні українським військовополоненим було категорично заборонено спілкуватися українською мовою, а лише російською. Як зазначив, заявник головною метою російських військових було переконати українських військовополонених від своїх політичних поглядів і перейти на сторону так знаної «ДНР», це все супроводжувалося постійним психологічним тиском, приниженням та образами.

Вказані заявником обставини підтверджуються також наявними в матеріалах справи письмовими свідченнями ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Разом з тим, як вбачається із Листа № 220317 № 33/08-2277 Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України, військовослужбовець ОСОБА_1 , 12 липня 2017 року потрапив у заручники до незаконних збройних формувань в районі проведення антитерористичної операції та був визволений 13 серпня 2014 року.

З Виписки епікриз білоцерківського гарнізонного госпіталю Міністерства оборони України, вбачається, що молодший сержант в/ч п/п НОМЕР_1 ОСОБА_1 , 1977 р.н. перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділення в/ч НОМЕР_2 з 15 серпня 2014 року по 27 серпня 2014 рік, з діагнозом: стан після операції (13.07.2014 року) ПХО ран, видалення стороннього тіла (осколка) правого стегна (13.08.2014 р.) з приводу вогнепальних осколкових сліпих поранень (12.07.2014 р.) мілких тканин правого стегна, гомілки, дотичного поранення I пальця правої ступні.

У Виписному епікризі № 23256, вбачається, що молодший сержант ОСОБА_1 , 1977 р.н. в/ч НОМЕР_1 , призваний 13.04.2014 року Фастівським РВК Київської області знаходився на лікуванні в ГВМКЦ «ГВКГ» з 7.10.2014 року по 11.11.2014 рік, його захворювання ТАК пов`язано з проходженням військової служби.

Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по строковій частині) № 90 від 02 квітня 2015 року, молодшого сержанта ОСОБА_1 , який знаходився у розпорядженні командира військової частини, звільненого наказом командира 72 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 07.03.2015 року № 45-рс у запас за пунктом 4 Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» вважати, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Фастівського ОМВК Київської області.

Таким чином, зібрані по справі та перевірені судом докази, дають підстави зробити висновок, що саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_1 , отримав поранення та знаходився з 12 липня по 13 серпня 2014 року в полоні на території окупованої частини Донецької області України.

Керуючись ст. 8, ст. 21- 68 Конституції України, ст. ст. 10, 60, 61, 234, 235, 256, 257, 258, 259 ЦПК України, ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої згідно з резолюцією 59/38 Генеральної ОСОБА_7 ООН від 02 грудня 2004 року, ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держави №ETS N 74 від 16 травня 1972 року, ст. 1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, ст. 3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18 квітня 1961 року, суд -

В И Р І Ш И В:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення - повністю.

Встановити юридичний факт поранення та перебування в полоні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період виконання обов`язків військової служби з липня 2014 року по 13 серпня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією іррегулярних збройних формуваннях на окупованій територіях Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ