Справа № 446/726/15 Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/783/669/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товарисва «Дельта Банк» на рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору купівлі-продажу неукладеним, недійсним та нікчемним,-

в с т а н о в и л а:

1 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом про захист прав споживача, визнання недійсним неукладеним та нікчемним в частині договору купівлі-продажу прав вимоги договору про надання споживчого кредиту і договору іпотеки.

Ухвалою суду від 5 лютого 2016 року позовні вимоги роз'єднано в окремі провадження.

Позивач уточнила позовні вимоги та просила суд ухвалити рішення, яким визнати неукладеним договір купівлі-продажу прав вимоги між AT «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» від 8 грудня 2011 року в частині купівлі-продажу права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 липня 2007 року, оскільки не передані оригінали документів, які дають право вимоги; недійсним вказаний договір внаслідок порушення вимог п.2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, ст.ст.518, 517, ч.3 ст.512 ЦК України, а також нікчемним внаслідок недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 12 липня 2007 року вона уклала договір з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» про надання споживчого кредиту в розмірі 14 000 доларів США із строком повернення до 11 липня 2017 року та сплатою 13,5 % річних. 11 липня 2007 року вона (позивач), ОСОБА_5, ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк» уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки.

Кредитний договір вона підписала, кошти отримала з рук начальника відділення ОСОБА_7, однак примірник кредитного договору їй не було надано. Після отримання кредитних коштів щомісячно здійснювала погашення платежів, кожного разу просила надати примірник договору, однак щоразу працівник банку їй відмовляла. Протягом 2007-2009 років своєчасно повертала гроші, в 2010 році платила, але не стабільно, у 2011 році припинила оплату повністю, однак і тоді примірник договору не було надано. На початку 2012 року на її адресу надійшло повідомлення про те, що новим кредитором є AT «Дельта Банк» з 19 грудня 2011 року їй необхідно з'явитися вже до цього банку з усіма договорами. Вона неодноразово зверталась до AT «Дельта Банк» із заявами про надання оригіналів документів, які укладались по кредитному договору, надання інформації про погашення боргу, надання доказів продажу кредиту. Відповідач зазначив, що оскільки зміна кредитора відбулась 19 грудня 2011 року, у ПАТ «Дельта Банк» відсутні відомості щодо платежів, які надходили в рахунок погашення заборгованості по кредиту до відступлення права вимоги. Щодо надання примірників договорів її повідомлено, що її підпис в банківському примірнику про отримання своїх примірників договорів підтверджує про їх одержання. 22 серпня 2012 року відповідач долучив до відповіді на її звернення копію виписки з договору купівлі - продажу прав вимоги від 8 грудня 2011 року та витяг з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги. Однак з даної виписки неможливо нічого встановити. Оспорюваний договір продажу права вимоги порушує її права споживача, зокрема текст договору так і не було надано особисто, з ними ознайомилася в ході розгляду судом справи за позовом ПАТ «Дельта-Банк». Вважає, що позов підлягає до задоволення та визнання недійсним договору з підстав, визначених в п.1 ст.203 ЦК України, оскільки оспорюваний договір продажу права вимоги суперечить законодавству України в частині обмеження можливості відступлення вимоги щодо угод, стороною в якій є особи-споживачі, п.2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг. У відповідності до ч.3 ст.512 ЦК кредитор в зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором чи законом. Також оспорюваний договір не відповідає п.2 ст.517 ЦК України: їй не було пред'явлено оригінал угоди про надання споживчого кредиту між нею та ПАТ «УкрСиббанком», що зокрема передбачено п.8 ст.21 Закону України «Про захист прав споживача». Вважає оспорюваний договір неукладеним за відсутністю його оригіналу та нікчемним,оскільки він не посвідчений нотаріально.

Рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили сторони.

ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі зазначила про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.

ПАТ «Дельта Банк» не погоджуючись з рішенням суду, просить його змінити, обґрунтувавши відмову в позові згідно наявних в матеріалах справи доказах, які не зазначені в мотивувальній частині рішення, в іншій частині просить рішення залишити без змін. Зазначає, що відповідно до умов кредитного договору банк в повному обсязі виконав зобов'язання за кредитним договором. Будь-яких обмежень щодо заміни кредитора у зобов'язанні договір про надання споживчого кредиту не містить. Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги AT «Дельта Банк» набув права вимоги по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року. Вказує, що відповідач направив письмові повідомлення від 12 січня 2012 року на адресу позивача, в якому зазначені дані про відступлення кредитного зобов'язання позивача перед AT «Дельта Банк». Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року є правочином, спрямованим на перехід окремих прав та обов'язків від ПАТ «УкрСиббанк» до AT «Дельта Банк», а також набуття сторонами нових прав та обов'язків. Стверджує, що додаток № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами містить узгоджений сторонами перелік активів, проте, сам по собі, самостійно та відокремлено, цивільні права та обов'язки не встановлює, не змінює та не припиняє, тому і не може вважатися окремим правочином від договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року. Зазначений додаток № 1 був прошитий разом з текстом договору, викладений на нотаріальних бланках, на якому міститься посвідчувальний напис нотаріуса, а зворотній бік прошитого документа містить напис про кількість прошитих сторінок та скріплений підписом і печаткою нотаріуса, тобто посвідчено з дотриманням правил вчинення нотаріального посвідчення правочинів.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4, посилаючись на доводи апеляційної скарги позивача, таку підтримала, просить її задовольнити, узадволенні апеляційної скарги відповідача - відмовити.

Представник відповідача, посилаючись на доводи апеляційної скарги банку, просить її задовольнити, апеляційну скаргу позивача - відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Встановлено, що 12 липня 2007 року року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір №0 про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав позивачу в кредит грошові кошти в розмірі 14 000 доларів США строком з 11 липня 2007 року по 11 липня 2017 року включно із сплатою 13,5% річних на споживчі потреби.

4 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем укладено додаткові угоди №1 та 2 до договору про надання споживчого кредиту № 11 181977000, за умовами яких було змінено кінцевий термін повернення кредиту (до 12липня 2020 року), встановлений реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме:1, змінено схему погашення кредиту (ануїтентними платежами) та інше.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, який зареєстрований в реєстрі за №№ 2949, 2950. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а AT «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах. Відповідно до додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПAT «Дельта Банк» було передано, в тому числі право вимоги до ОСОБА_4 за договором № 0 про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року (зміненого на реєстраційний номер 1 від 4 лютого 2009 року) та до ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 за договором іпотеки без номера від 11 липня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстровим в реєстрі за номером 893.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Основними ознаками кредиту є строковість, платність і зворотність. Відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно із ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. С

Судом встановлено, що при укладанні договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року були дотриманні всі законодавчо встановлені вимоги щодо дійсності правочину.

Підтвердженням дійсності правочину є виконання сторонами його умов (надання коштів в кредит, користування такими, часткове повернення, сплата інших платежів за умовами договору).

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до наведеного та умов вказаного вище кредитного договору банк в повному обсязі виконав зобов'язання за кредитним договором, що не заперечується позивачем.

8 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., який зареєстрований в реєстрі за №№2949, 2950.

Відповідно до умов цього договору ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПAT «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах. Відповідно до додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПAT «Дельта Банк» було передано, в тому числі право вимоги до ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року (зміненого на реєстраційний номер 1 від 4 лютого 2009 року) та ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_9 за договором іпотеки б/н від 11 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янка - Бузького районного нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за номером 893.

Статтею209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на проведення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 640 Ццього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Відтак, договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року є правочином, спрямованим на перехід окремих прав та обов'язків від ПАТ «УкрСиббанк» до ПAT «Дельта Банк» та набуття сторонами нових прав та обов'язків.

Додаток № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011року містить узгоджений сторонами перелік активів, проте сам по собі самостійно та відокремлено цивільні права та обов'язки не встановлює, не змінює та не припиняє, тому і не може вважатися окремим правочином, відмінним від договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року.

Зазначений позивачем в своїх позовних вимогах, додаток № 1 був прошитий разом з текстом договору, виготовлений на нотаріальних бланках, містить посвідчувальний напис нотаріуса, а зворотній бік прошитого документа містить напис про кількість прошитих сторінок та скріплений підписом і печаткою нотаріуса.

Згідно зі ст. 209 Цивільного кодексу України правочип. який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчиненнятакої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про нотаріат», п. 24 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при посвідченні угод, засвідченні вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах, вірності перекладу документів з однієї мови на іншу, а також при посвідченні часу пре'явлення документа на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи. Згідно пункту 23 цієї Інструкції у разі якщо документи, що посвідчуються видаються або засвідчуються, викладені на двох і більше окремих аркушах, вони повинні бути прошиті або скріплені у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення їх цілісності, з проставленням печатки нотаріуса і зазначенням кількості скріплених аркушів.

Правочином є договір, який викладається на спеціальному бланку нотаріальних документів, а додаток до нього є додатковою інформацією для пояснення окремих питань документа, є його складаовою частиною. Відтак, додаток № 1 є невід'ємною частиною договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року, який посвідчено з дотриманням правил вчинення нотаріальних дій. Він містить узгоджений сторонами перелік активів, проте, сам по собі, самостійно та відокремлено цивільні права та обов'язки не встановлює, не змінює та не припиняє, тому він не розглядається як окремий правочин від договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено в письмовій формі, як і договір про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року, який будь-яких обмежень щодо заміни кредитора у зобов'язанні не містить.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували па момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.516 ЦК України), чому відповідає п.7.5. розділу 7 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року. Якщо боржник не був письмово повідомлений про зміну кредитора у зоовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього насідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредитору є належним виконанням. Інші правоі наслідки неповідомлення боржника законом не передбачені.

Відтак, ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року.

ПАТ «Дельта Банк» направив письмові повідомлення про передачу за вихідними №№17.5/к-6484 та 7.5/к-6485 від 12 січня 2012 року на адресу позивача, де вказані дані про відступлення права вимоги за кредитним зобов'язанням, банківські реквізити для погашення заборгованості за кредитним договором, що є повідомленнями про зміну кредитора у зобов'язанні.

Відповідно до вимог ст. 517 та ч.2 ст.1082 ЦК України боржник вправі після того, як його було письмово повідомлено про переуступку права вимоги, звернутися до нового кредитора за доказами, що підтверджують перехід до нього переуступленого права вимоги. Після одержання повідомлення про уступку права вимоги боржник може за власним вибором зажадати від нового кредитора докази проведеної уступки або визнати нового кредитора. Реалізація боржником права на витребування у нового кредитора доказів про відступлення права вимоги означає, що до їх отримання боржник має певний сумнів в тому, що новий кредитор є його належним контрагентом, і вважає таким виключно первісного кредитора.

22 серпня 2012 року на вимогу позивача ПАТ «Дельта Банк» надав документи, якими стверджується відступлепня прав вимог від ПAT «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк», про що стверджує позивач у позовній заяві.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У п.4 та п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочннів недійсними» від 6 листопада 2009 року зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 22, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України.

Сторонами договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року є ПАТ «УкрСиббанк» та ПAT «Дельта Банк», які договір не оспорюють. Позивач не надала доказів того, що такий договір порушує її права чи законні інтереси.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у визначений законом спосіб. Закон не передбачає такого способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання чи встановлення факту не укладання правочину. Також не передбачено такої підстави визнання договору недійсним як неукладення іншого правочину, пов'язаного із оспорюваним.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року є правочином, спрямованим на перехід окремих прав та обов'язків від ПАТ «УкрСиббанк» до ПAT «Дельта Банк», а також набуття сторонами нових прав та обов'язків за вказаними кредитами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України дійсним є договір, який відповідає вимогам закону, сторони при його укладенні в належній фомі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших акт цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту,вимог розумності та справедливості. Докази про недотримання цих вимог при укладенні оспорюваного договору, а також його невідповідність Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

При вирішенні цього спору суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав ншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого иникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Суд встановив, що договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено в письмовій формі як і договір про надання споживчого редиту №0 від 12 липня 2007 року.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували намомент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Дане положення узгоджується з п.7.5. розділу 7договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року, де зазначено, що позичальник, уклавши цей договір надає банку згоду/право передавати права та обов'язки банку за цим договором третій особі без отримання на те додаткової згоди позичальника.

Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України боржник має бути повідомлений про проведену заміну кредитора. ПAT «Дельта Банк» шляхом направлення письмових повідомлень за вихідними номерами 7.5/к-6484 та 7.5/к-6485 від 12 січня 2012 року на адресу позивача повідомив позивача про відступлення права вимоги за її кредитними зобов'язаннями.

Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг засосовується, коли грошові вимоги, відступлення згідно з договором факторигнгу, випливають з догоовру купівлі-продау товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав (ст.2). Зазначена Конвенція не може бути застосована до спірних правоідносин.

За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості звернення з позовом та задволення такого про визнання нікчемного поравочину недійсним.

При вирішенні цього спору не встановолегно наявності фактичних обставин, з якими закон повязує оспорюваного правочину недійсним на момент його вчинення , позивачем не доведено в чому конкретно полягає неправомірність дій сторін та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимога про визнання правочину неуклаедним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів і тому в задоволенні такої вимоги має бути відмовлено, що не позбавляє можливості заявляти симоги, передбачені главою 83 ЦК України.

Колегія суддів, виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що оспорюваний договір не є нікчемним, підстави для визнання його недійсним не встановлені. Зокрема такий договір не можу бути визнаний недійсним відповідно до п.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнароджний факторинг, ст.ст.518,517,ч.3 ст. 512 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту про визнання вказаного правочину неукладеним не передбачений законом.

Відтак, суд першої інстанції мав усі підстави для відмови у позові по суті позовних вимог. Однак, суд прийшов до висновку про відмову в позові у зв'язку із спливом позовної давності, оскільки позивач пропустила строк для пред'явлення позову без поважних причин.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У звязку з наведеним, оскаржуване рішення підлягає зміні із виключенням із його мотивувальної частини посилання на відмову в позові за спливом позовної давності.

Керуючись ст. 303, п.3 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 жовтня 2016 рокузмінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на відмову в позові за спливом позовної давності.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді