АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарях Дука В.В., Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», Національного банку України та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про визнання правочину недійсним та позовом третьої особи із самостійними вимогами Національного банку України до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи : Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про визнання правочину недійсним в якому, з уточненнями, просили визнати недійсним договір поруки №П 2022390-6 від 28.11.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Справа № 761/22001/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10122/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовували тим, що 29 серпня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390, відповідно до якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 79870000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 31 грудня 2014 року. 30 вересня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1, відповідно до якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 150 000 000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 31 грудня 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №П 2022390-6. Пунктом 2.2. договору поруки передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати 40 500 000, 00 грн. або її еквівалент в гривні за курсом НАЦІОНАЛЬНИЙ БАНК УКРАЇНИ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за договорами кредиту. У зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитними договорами, які передбачені в п. 3.3 даних договорів, та з метою погашення заборгованості по відповідним кредитним договорам, 20 лютого 2015 року банком, на підставі вищезазначеного п. 1.3. договору поруки, було здійснено списання з депозитного рахунку ОСОБА_2, який відкритий у АТ «Дельта Банк», грошових коштів у сумі, що є еквівалентом 40 388 465,46 грн. Позивач вважав договір поруки № П 2022390-6 від 28.11.2014 р. недійсним, оскільки якщо в основному зобов'язанні передбачений лише такий вид забезпечення як застава, то зазначене зобов'язання може бути забезпечене виключно заставою та не може бути забезпечене іншим видом забезпечення без внесення змін в основне зобов'язання.

У судовому засіданні 02.02.2017 року до спільного розгляду з первісним позовом було прийнято зустрічну позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами Національного банку України до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», треті особи : Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» про визнання правочину недійсним в якому просили визнати недійсним, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_2 договір поруки № П 2022390-6 від 28 листопада 2014 року; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що відповідно до умов кредитного договору, Національний банк України надав ПАТ «Дельта Банк» кредит для збереження ліквідності, а ПАТ «Дельта Банк» зобов'язалося повернути кредит в порядку та строки, передбачені умовами договору, а також сплатити проценти за його користування. Згідно кредитного договору, забезпеченням за ним виступають майнові права за укладеними АТ «Дельта Банк» кредитними договорами з юридичними та фізичними особами. Оформлення забезпечення відбувається шляхом укладання окремого договору застави майнових прав. З метою забезпечення виконання ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов'язань за кредитним договором, між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» 01.11.2013 року було укладено договір застави майнових прав № 51/64/144/39/86/3МП-9. На підставі договору застави майнових прав ЗМП-9, ПАТ «Дельта Банк» передало у заставу Національному банку України майнові права, за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування», а також усіма забезпечувальними зобов'язаннями до нього. Згідно пункту 1.1.1 застави майнових прав ЗМП-9, зобов'язання, що випливають з договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 забезпечувались: договором застави майнових прав від 29.08.2013 № ВІСІ- 2022390/8-1, укладеним між АТ «Дельта банк» та ПАТ «Укргазвидобування». На підставі договору застави майнових прав ЗМП-11, ПАТ «Дельта Банк» передало у заставу Національному банку України майнові права, за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 30.09.2013 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування», а також усіма забезпечувальними зобов'язаннями до нього. Згідно пункту 1.1.1 застави майнових прав ЗМП-11, зобов'язання, що випливають з договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 забезпечувалась: договором застави від 30.09.2013 № ВКЛ-2022390/1 /8-1, укладеним між АТ «Дельта банк» та ПАТ «Укргазвидобування». 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № П2022390-6. Вважали, що договір поруки було укладено значно пізніше укладання договорів застави майнових прав з Національним банком України, чим фактично було порушено умову договорів застави майнових прав щодо встановлення заборони відносно внесення змін до договору кредитної лінії № ВКЛ -2022390 від 29 серпня 2013 року та договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року і забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року у задоволенні позовів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ «Укргазвидобування» подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та обґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що суд першої інстанції не врахував, що кредитним договором було передбачено, що його забезпечення можливе тільки одним способом - заставою, а тому спірний договір поруки був укладений з порушенням положення ч.1 ст.548 ЦК України.

Також апеляційну скаргу на рішення подав представник ПАТ «Дельта Банк», у якій, посилаючись на його незаконність та обґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог, також посилається на неврахування судом положення ч.1 ст.548 ЦК України, при укладенні спірного договору, а також на те, що ПАТ «Дельта Банк», як заставодавець, був зобов'язаний не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання письмової згоди НАЦІОНАЛЬНИЙ БАНК УКРАЇНИ , як заставодержателя.

Також апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подав представник НАЦІОНАЛЬНИЙБАНК УКРАЇНИ , у якій, посилаючись на його незаконність та обґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апелянт посилається на те, що спірний договір був укладений без отримання попередньої письмової згоди Національного Банку України, що не було враховано судом.

Також, представник Національного Банку України погоджується з доводами первісної позовної заяви про те, що сторони вправі забезпечити виконання зобов'язань лише тим видом забезпечення, який обумовлений в основному договорі.

Апелянт посилається, що в результаті спірного договору, банк не отримав реальних грошових надходжень на погашення грошових зобов'язань за договорами кредитної лінії, в той час як ОСОБА_2 неправомірно отримав право зворотної вимоги (регресу) до ПАТ «Укргазвидобування»

Представники Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України в судовому засіданні підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Представник ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 серпня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390, відповідно до якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 150000000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 28 серпня 2014 року (а.с. 28-32).

До укладеного договору кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року було укладено додаткові договори від 07.08.2014 року, 31.10.2014 року, 20.11.2014 року, 28.11.2014 року, 01.12.2014 року (а.с. 33-38).

30 вересня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1, відповідно до якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 150000000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 29 вересня 2014 року (а.с. 38-42).

До укладеного договору кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1 від 30.09.2013 року було укладено додаткові договори від 17.10.2013 року, 31.10.2014 року, 20.11.2014 року, 28.11.2014 року, 01.12.2014 року (а.с. 43-47).

01 листопада 2013 року між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір застави майнових прав, відповідно до п. 1.1 якого предметом застави є майнові права за договором кредитної лінії від 29 серпня 2013 року та додатковими договорами до нього (т. 2 а.с. 116-122).

Відповідно до п. 1.4 договору застави майнових прав надана застава забезпечує виконання ПАТ «Дельта Банк» вимог Національного Банку України за кредитами для підтримки ліквідності, надані згідно з кредитними договорами, що перераховані у вказаному пункті.

08 листопада 2013 року між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір застави майнових прав, відповідно до п. 1.1 якого предметом застави є майнові права за договором кредитної лінії від 30 вересня 2013 року та додатковими договорами до нього (т. 2 а.с. 125-131).

Відповідно до п. 1.4 договору застави майнових прав надана застава забезпечує виконання ПАТ «Дельта Банк» вимог Національного Банку України за кредитами для підтримки ліквідності, надані згідно з кредитними договорами, що перераховані у вказаному пункті.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №П 2022390-6 (а.с. 24-27).

Пунктом 2.2. договору поруки передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати 40500000, 00 грн. або її еквівалент в гривні за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за договорами кредиту.

У зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитними договорами, які передбачені в п. 3.3 даних договорів, та з метою погашення заборгованості по відповідним кредитним договорам, 20 лютого 2015 року банком, на підставі вищезазначеного п. 1.3. договору поруки, було здійснено списання з депозитного рахунку ОСОБА_2, який відкритий у АТ «Дельта Банк», грошових коштів у сумі, що є еквівалентом 40 388 465,46 грн.

29 квітня 2015 року протоколом № 1 засідання комісії ПАТ «Дельта Банк» із перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями виявлено нікчемний правочин, укладений 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2.

07 травня 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» повідомило листом ОСОБА_2 про нікчемність укладеного договору поруки та відповідно нікчемність погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 29 серпня 2013 року шляхом договірного списання грошових коштів у лютому 2015 року з рахунків ОСОБА_2 Про зазначене також було повідомлено ПАТ «Укргазвидобування».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір поруки №П 2022390-6 від 28.11.2014 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» жодним чином не порушує законні права та інтереси Національного банку України, як заставодержателя за договорами застави так і позивача за первісним позовом, оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов'язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов'язань.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та обґрунтувань, не врахував усіх доводів позовних заяв та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права.

Так, як встановлено колегією суддів,

29 серпня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390, відповідно до якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 150000000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 28 серпня 2014 року (т.1 а.с. 28-32).

Згідно п. 1.3. вказаного договору, забезпеченням позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за цим договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: договір застави майнових прав на отримання грошових коштів по договорам (контрактам), що належать позичальнику.

Інших видів забезпечення кредиту умови договору не містять.

30 вересня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1, відповідно до якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 150000000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 29 вересня 2014 року (т.1 а.с. 38-42).

Згідно п. 1.3. вказаного договору, забезпеченням позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за цим договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: договір застави рухомого майна (виробничих запасів), що належать позичальнику та договір застави (товарів в обороті), що належать позичальнику.

Інших видів забезпечення кредиту умови договору не містять.

Всупереч умов вище зазначених кредитних договорів, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №П 2022390-6 (т.1 а.с. 24-27).

ПАТ «Укргазвидобування» не було стороною у вказаному договорі поруки та не надавало своєї згоди не його укладення.

Не вносилися зміни і у кредитні договори від 29 серпня 2013 року та 30 вересня 2013 року, в частині можливості забезпечення зобов'язань за кредитами порукою.

Звертаючи до суду з позовом, ПАТ «Укргазвидобування» просило визнати недійсним зазначений договір поруки з підстав того, що він суперечить основному договору сторін та законодавству, оскільки якщо в основному зобов'язанні передбачений лише такий вид забезпечення як застава, то зазначене зобов'язання може бути забезпечене виключно заставою та не може бути забезпечене іншим видом забезпечення без внесення змін в основне зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з такими доводами позивач, зважаючи на таке.

Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Як встановлено вище колегією суддів, жоден із зазначених вище кредитних договорів не містив посилань на те, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за цими договорами повинен бути укладений договір поруки, як це встановлено приписами ч.1 ст. 548 ЦК України.

Нормами діючого законодавства обов'язкового забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором саме порукою також не передбачено.

Таким чином, спірний договір поруки суперечить положенням ст. 548 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним, з підстав положень ч.1 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Крім того, слушними є доводи апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» про те, що спірний договір поруки було укладено банком з перевищенням повноважень, а тому це є також підставою для визнання його недійсним.

Апелянт вірно послався на те, що Постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2014 року № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» шляхом призначення куратора до AT «Дельта Банк» було застосовано особливий режим контролю, призначено куратора Банку - ОСОБА_5, а тому відчуження майна (шляхом припинення права на кредит та заставу за ним) без отримання погодження з куратором Банку є наслідком порушення режиму контролю за діяльністю Банку.

Постановою Правління Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних» Банк віднесено до категорії проблемних, запроваджено обмеження у його діяльності шляхом:

прийняття погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку лише у грошовій формі;

заборони передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором Банку;

не вивільняти отриманого Банком забезпечення за кредитними операціями до часу повного погашення позичальниками заборгованості.

Враховуючи, що посадові особи Банку в особі їх представників, вчинили укладення спірного договору поруки від 28 листопада 2014 року з порушенням обмежень, які були встановлені нормативно-правовими актами Національного банку України, зазначений правочин виходить за межі дієздатності юридичної особи - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», вчинений з перевищенням повноважень, а тому є підстави вважати його недійсним на підставі положень ч.2 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наведені колегією суддів обставини, формально розглянув справу, без повного та всебічного розгляду усіх матеріалів справи та доводів позивачів та ухвалив помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних заяв.

Судові втрати слід розподілити у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», Національного банку України та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про визнання правочину недійсним та позов третьої особи із самостійними вимогами Національного банку України до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» про визнання правочину недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір поруки №П2022390-6, укладеним 28 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» 255,70 грн. судових витрат.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (ІН 34047020) на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» судові витрати у розмірі 255,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Національного банку України (ІН 00032106) судові витрати у розмірі 1 680 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь Національного банку України (ІН 00032106) судові витрати у розмірі 1 680 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді