АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Романюка Т.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги та відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до Апарату Верховної Ради України та просила стягнути з відповідача одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 29 400,00 грн., витрати від інфляції у сумі 13 612,20 грн., 3% річних у розмірі 1 030,07 грн., майнову шкоду у розмірі 11 524,11 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.06.2016 позов задоволено частково. Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_5 невиплачену одноразову допомогу у розмірі 29 400 грн. та витрати з оплати судового збору в розмірі 294,60 грн. за подання до суду позовної заяви. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Справа № 757/14091/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3232/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Новак Р.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 просить змінити рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що з відповідача підлягають стягненню втрати від інфляції та 3% річних, оскільки таке відшкодування передбачене нормами чинного законодавства. Зазначив, що відповідач своєчасно не виплатив одноразової грошової допомоги, у зв'язку з чим наніс матеріальної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконано законодавчо закріпленого обов'язку щодо сплати належної позивачу суми одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати у зв'язку зі звільненням.

Відмовляючи у позові суд зазначив, що вимоги щодо стягнення втрат від інфляції та 3% річних задоволенню не підлягають, оскільки відсутні грошові зобов'язання між сторонами спору та відсутні докази на підтвердження завдання позивачу матеріальної шкоди у зв'язку з невиплатою вищезгаданої грошової допомоги.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

З матеріалів справи вбачається, що з 13.12.2012 по 27.11.2014 ОСОБА_5 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України ДмитрукаМ.І. відповідно до Довідки від 12.02.2015 (а. с. 13).

Середня заробітна плата складала 9 800 грн.

27.11.2014 ОСОБА_5 було звільнено із займаної посади у зв'язку із достроковим припиненням повноважень народного депутата України. 29.09.2014 народний депутат України Дмитрук М.І. звернувся до керівника Апарату Верховної Ради України Зайчука В.О. з поданням щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі тримісячної заробітної плати, в тому числі й ОСОБА_5

При звільненні позивача із займаної посади відповідачем не було виплачено одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень, що відповідачем не заперечувалось.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася до суду із відповідним позовом до суду.

Пунктом 2 статті 4.6 Постанови Верховної ради України «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», що узгоджується із ч. 6 ст. ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі звільнення помічника-консультанта народного депутата України на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про статус народного депутата України» помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Таким чином, помічник-консультант народного депутата має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі його тримісячної заробітної плати у випадку звільнення за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не виконано законодавчо закріпленого обов'язку щодо сплати належної позивачу суми одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати у зв'язку зі звільненням в сумі 29 400,00 грн., а тому зазначені кошти підлягають стягненню.

В зв'язку з наведеними обставинами колегія суддів вважає даний висновок суду правильним.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні іншої частини позовних вимог, а саме 3% річних, у зв'язку з невиплатою одноразової грошової допомоги відповідно до законодавства, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

За таких обставин, установлена частиною другою статті 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права.

Правова позиція Верховного Суду України висловлена в Постанові від 21.05.2014 у справі № 6-43цс14.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зробив висновок про те, що на спірні правовідносини дія частини другої статті 625 ЦК України не розповсюджується.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність доказів на підтвердження завдання позивачу матеріальної шкоди у розмірі 11 524,11 грн.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Згідно із ч. 3ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

У відповідності дост. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, ОСОБА_5 в порушення зазначених норм права не надано доказів на підтвердження завдання їй шкоди відповідачем, протиправної поведінки останнього, причинного зв'язку між шкодою та поведінкою заподіювача, його винних дій.

Доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи вищезгаданого позову, по кожному з яких суд першої інстанції зробив висновки з викладенням мотивів, з якими погодився суд апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що останні не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк