УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила виселити ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та їх малолітніх дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником 19/50 частин зазначеного вище приватного будинку на підставі договору купівлі-продажу його частини від 7 листопада 2003 року № 181.

У 2007 році вона надала згоду на реєстрацію ОСОБА_5 в даному житловому приміщенні за його проханням з метою працевлаштування, однак без фактичного проживання в ньому.

У 2011 році відповідач самовільно вселився в її будинок разом із дружиною ОСОБА_6 та їхніми доньками ОСОБА_7 і ОСОБА_8 Дітей він зареєстрував у вказаному жилому приміщенні без її згоди та відома.

Враховуючи викладені обставини та те, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні житлом, просила її позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, і виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їхніх малолітніх дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_8 із будинку АДРЕСА_1, яке належить на праві власності ОСОБА_4

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року скасовано в частині виселення та визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанцій в частині визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У решті рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та її представник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині виселення ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірними жилим приміщенням, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, вірно застосувавши положення ст. ст. 116, 168 ЖК Української РСР, належним чином оцінивши подані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для задоволення зазначених позовних вимог, оскільки ОСОБА_5 був вселений у будинок за згодою власника, а його діти зареєстровані без згоди позивачки за місцем проживання батька. ОСОБА_6 згоди на реєстрацію та проживання у будинку від ОСОБА_4 не отримувала.

Колегія погоджується з такими висновками.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що оскільки ОСОБА_5 був вселений у будинок позивачки не як член її сім'ї, то між ними фактично був укладений договір найму житла.

ОСОБА_4 не дотрималася вимог законодавства щодо розірвання договору найму.

Рішення є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд із урахуванням встановлених обставин справи дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_5 та його дітей і визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_9 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
О.В. Закропивний С.Ф. Хопта