АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2941/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1275/17Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Лобова О.А., Абрамова П.С., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Миргородського міськрайонного суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,0636 га, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 25.01.2010 року. Дана земельна ділянка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_3 площею 0,0423 га, яка знаходиться за цією ж самою адресою та належить йому на праві приватної власності, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 19.10.2012 року. Також вказував, що дана земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідачів з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,1000 га та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 28.01.2008 року. Посилався на те, що відповідачі без будь-яких правових підстав користувалися та продовжують користуватися належною йому земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_3, знищили встановлені межові знаки, перешкоджають заходити та користуватися цією землею, не прибирають з неї власне майно: дерев'яний навіс під яким складені дрова, металевий каркас під палатку, дитячу карусель, дитячу гойдалку, циркулярну пилку, візок, загородку для птиці, два вольєри з собаками, солома, бочка під декоративним навісом з очерету. Також вказував, що відповідачі насадили на належній йому земельній ділянці дерева. Тому, внаслідок цих дій, вважає, що порушуються його права як власника, чим завдається моральна шкода. В зв'язку з чим, прохав суд зобов'язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ним земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 0,423 га. шляхом звільнення її від власного рухомого майна, а саме: насаджених дерев, дерев'яного навісу з дровами, металевого каркасу під палатку, дитячої каруселі, дитячої гойдалки, циркулярної пилки, візка, загородки для птиці, двох вольєрів з собаками, соломи, бочки під декоративним навісом з очерету. Також вважає, що неправомірними діями відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які полягають в порушенні права власності йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює на загальну суму 10 000 грн., а тому просив суд стягнути з кожного з відповідачів на його користь по 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також стягнути з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати та витрати по оплаті правової допомоги адвоката.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року позов ОСОБА_4 - задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 0,0423 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_4 на праві приватної власності відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19.10.2012 року, шляхом звільнення її від їхнього майна у виді: дерев'яного навісу з дровами, металевого каркасу під палатку, дитячої каруселі, циркулярної пили, візка, загородки для птиці, двох вольєрів з собаками, соломи, бочки під декоративним навісом з очерету.

В рахунок відшкодування завданої моральної шкоди стягнуто на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_3 1000 грн. (одну тисячу гривень), з ОСОБА_2 1000 грн. (одну тисячу гривень).

В рахунок відшкодування понесених судових витрат стягнуто на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1239,20 грн. (одній тисячі двісті тридцять дев'ять гривень 20 копійок ) з кожного.

В іншій частині заявлених позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено.

З даним рішенням суду не погодилися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та подали на нього апеляційну скаргу, в якій прохали рішенняМиргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити за недоведеністю позовних вимог. Апелянти вважають, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та прийняте з порушенням норм процесуального права.

Судове засідання проводилося за участі сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.08.1988 року, позивач ОСОБА_4 з вересня 1988 року є власником домоволодіння розташованого в АДРЕСА_1 (а.с. 7). В 2009 році позивач ОСОБА_4 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0636 га за вказаною адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.8). З копії державного акту на право власності на земельну ділянку, отриманого 19 жовтня 2012 року, позивач ОСОБА_4 з вказаного часу набув право власності на земельну ділянку площею 0,0423 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва з кадастровим номером НОМЕР_4 за адресою розташування його житлового будинку (а.с.9).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 08 лютого 2013 року встановлено, що суміжним з позивачем ОСОБА_4 землекористувачем і власником відповідної земельної ділянки площею 0,1000 га є відповідачка ОСОБА_3 (а.с. 10-12). Також, даним рішенням встановлено, що починаючи з 2002 року на підставі рішень виконавчого комітету Миргородської міської ради відповідачці ОСОБА_3 надавалася в оренду на певні строки для ведення городництва земельна ділянка, площею 330 м кв. за адресою: АДРЕСА_2, яку в послідуючому цим органом місцевого самоврядування на реалізацію повноважень, делегованих державою, відповідно до пункту 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», передано у власність позивача ОСОБА_4 Тобто, аналіз змісту цих рішень вказує на те, що зазначена земельна ділянка на момент її передачі ОСОБА_4 була власністю територіальної громади м. Миргорода і цим правом згадана громада через представницький орган розпорядилася на свій розсуд. Зважаючи на відсутність договорів оренди між відповідачкою ОСОБА_3 та органом місцевого самоврядування, вилучення такої земельної ділянки не вимагалося (а.с.10-12).

Також, вищезазначеним рішенням встановлено, що рішенням Миргородської міської ради тридцять шостої сесії п'ятого скликання від 25 вересня 2009 року №59 спірна земельна ділянка прийнята у фонд міської ради. Згаданим рішенням ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою орієнтовною площею 423 м кв. для ведення городництва та зобов'язано його подати технічну документацію із землеустрою міській раді для розгляду і затвердження у встановленому порядку. Відповідна документація не була розроблена та своєчасно не надана міській раді для розгляду і затвердження. З огляду на це, Миргородська міська рада, (дану обставину встановлено рішенням Миргородського міськрайонного суду від 08.02.2013 року) у спосіб не заборонений законом, як власник, реалізувала свої повноваження у галузі регулювання земельних відносин, передавши спірну земельну ділянку у власність позивача. Зазначені дії органу місцевого самоврядування, за переконанням суду, відповідали вимогам пункту 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (а.с.10-12).

З письмових доказів і зокрема фототаблиць додатків до позовної заяви, наданих позивачем ОСОБА_4 вбачається, що земельна ділянка, яка перебуває у його власності, площею 0,0423 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, з моменту її передачі у його власність, тобто, з 19 жовтня 2012 року не використовується через порушення його права власності відповідачами внаслідок використання її ними на свій розсуд, небажання звільнити її від рухомого майна, а саме: дерев'яного навісу, під яким складені дрова, металевого каркасу під палатку, дитячої каруселі, циркулярної пили, візка, загородки для птиці, двох вольєрів з собаками, соломи, бочки під декоративним навісом з очерету ( а.с. 18, 21).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в ході розгляду справи було встановлено порушення відповідачами права власності позивача ОСОБА_5 на земельну ділянку, а тому ці його права підлягають поновленню згідно вимог ч.1 ст.2, ч.1 ст. 78, ч.2 ст. 90, 106,125, ч.1 ст. 126, ч.2 п.п. «б», «г», «д», ч.3 ст. 152 ЗК України та ст. 391 ЦК України. Одночасно, суд зазначив, що з відповідачів на користь позивача також підлягає відшкодуванню моральна шкода, яка в дольовому виразі складає 2000 грн.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України.

Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном ст. 317 ЦК України.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з обставин справи, на думку колегії суддів, місцевим судом, вирішення позову вірно проводилося шляхом оцінки відносин між сторонами з огляду на положення ст. 391 ЦК України.

Так, звертаючись до суду за судовим захистом, ОСОБА_4 посилався на вимоги ст. 391 ЦК України, яка передбачає усунення власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, при цьому він зазначав, що без усунення даних перешкод він не може користуватися належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою.

Так, надані позивачем докази на створення відповідачами перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, на думку колегії суддів, є достатніми, для того щоб підтвердити доводи позивача. Факт знаходження майна на спірній земельній ділянці, а саме: дерев'яного навісу з дровами, металевого каркасу під палатку, дитячої каруселі, циркулярної пили, візка, загородки для птиці, двох вольєрів з собаками, соломи, бочки під декоративним навісом з очерету, які позивач прохав усунути шляхом їх звільнення, підтверджені письмовими доказами і фототаблицями, які були додані до позовної заяви. Крім того, знаходження даного майна на спірній земельній ділянці не заперечувалося і самими відповідачами.

Доводи апелянтів про те, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 лютого 2013 року спірні питання були вирішені, а тому суд першої інстанції повинен був відмовити позивачу у відкритті провадження по справі є необґрунтованими та зводяться лише до незгоди із оскаржуваним судовим рішенням.

Так, дійсно рішенням Миргородського міськрайонного суду від 08 лютого 2013 року у цивільній справі № 1620/3039/2012 було зобов'язано ОСОБА_3 відновити межові знаки земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4; зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом звільнення її від власного майна усунувши перешкоди у користуванні ОСОБА_5 належною йому на праві власності земельною ділянкою; зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_5 перешкоди у користуванні земельною ділянкою; стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральну шкоду. Крім того, з наданих матеріалів справи вбачається, що дане судове рішення було виконане у встановленому законом порядку що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 26.02.2014 року (а.с.17). Однак, після цього встановлено, що відповідачі знову розташували на земельній ділянці власне рухоме майно, чим протиправно перешкоджають позивачу у користуванні належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, місцевий суд правильно з'ясував обставини справи, всебічно та об'єктивно перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та постановив законне й обґрунтоване рішення з правильним застосуванням норм матеріального права.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що доводи апелянтів про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди також не заслуговують на увагу, виходячи з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Таким чином, оскільки місцевим судом було встановлено порушення права власності позивача ОСОБА_4 на землю, а тому місцевий суд дійшов до правильного висновку про те, що позивачу було завдано моральну шкоду, яку суд першої інстанції виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості стягнув з відповідачів на користь позивача в дольовому виразі в загальній сумі 2000 грн.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні права власності, настанні інших негативних наслідків.

Крім того, за змістом роз'яснень, що містяться в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (ч.3 ст. 386 ЦК України).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Г.Л. Карпушин

Судді: /підпис/ О.А. Лобов /підпис/ П.С. Абрамов

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин

З оригіналом згідно: