провадження 2/201/3133/2017
06 листопада 2017 року Жовтневий районний суд
в складі: головуючого
судді Антонюка О.А.
з секретарем Пухловою О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства Укрсиббанк, Товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання недійсними договору відступлення права вимоги і договору іпотеки, визнання права власності, -
ОСОБА_1 10 жовтня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ПАТ Укрсиббанк, ТОВ Кей-Колект, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання недійсними договору відступлення права вимоги і договору іпотеки, визнання права власності, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що 27 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_2 в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1. За умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу продавець зобов'язався не пізніше 27 вересня 2007 року передати у власність позивача квартиру за адресою м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1, а позивач оплатив вартість квартири у сумі 101 000 (сто одна тисяча) гривень. Договір був укладений у простій письмовій формі і підписаний сторонами, така домовленість між сторонами була зумовлена тим, що позивач виїздив на роботу за кордон і у нього не було часу для нотаріального оформлення договору з продавцем квартири. Відповідачу ОСОБА_2 на час продажу ця квартира належала на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, 09 лютого 2002 року, реєстровий номер 2250. Позивач передав, а відповідач ОСОБА_2, отримав грошові кошти у сумі 101 000 (сто одна тисяча) гривень, що підтверджується в тому числі п. 7 договору купівлі-продажу квартири. У серпні 2007 року позивач заселився в квартиру №73, що знаходиться в буд. 8 ж/м ОСОБА_5 у м. Дніпропетровськ. Позивач звертався до вказаного відповідача стосовно кінцевого оформлення майна на його імя, на що ОСОБА_2 йому повідомляв що й досі не зібрав грошей на таке оформлення, та в нього бракує часу. Позивач вже фактично мешкав у квартирі, він не переймався з цього приводу, тим більше, що з квартирою проблем не було, жодних претензій від будь-яких осіб не висувалося, та позивач знаходився там на відповідних правових підставах. В січні 2016 року позивач звернувся до вказаного відповідача з проханням виконати умови договору і переоформити спірну квартиру на нього, однак він в чергове знайшов відмовку, щоб це не зробити та більше на зв'язок не виходив. В лютому 2016 року, після відкриття вільного доступу до реєстрів прав на нерухоме майно, позивач отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. З указаної довідки вбачалося, що 01 жовтня 2007 року між невідомим громадянином ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки реєстровий №5900, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_3 передав в іпотеку квартиру за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1. На підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» у зв'язку із посвідченням договору іпотеки приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 було накладено заборону відчуження до припинення договору іпотеки. Згідно умов іпотечного договору не вбачалося надання згоди на його укладення фактичним власником ОСОБА_1О та навіть номінальним власником ОСОБА_2 А в подальшому 12 січня 2012 року було посвідчено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки 5207-5207 від 12 грудня 2011 року Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_8 За договором про відступлення права вимоги, новим іпотекодержателем стало ТОВ «Кей-Колект», боржником у зобовязанні визначено ОСОБА_3 зі строком виконання зобовязання до 30 вересня 2028 року. Вважає, що йому фактично належить квартира №73, що знаходиться в буд. 8 ж/м ОСОБА_5 у м. Дніпропетровськ, так як він сплатив кошти відповідачу на її придбання. Крім того позивач вважає, що так як він не надавав згоди на укладення договору іпотеки спірної квартири, просить такий договір визнати недійсним. Вказані договори не були відомі позивачу, про існування вказаних спірних договорів як і про самих відповідачів позивачу взагалі не відомо нічого, а виходячи з текстів зазначених договорів вони не могли існувати, оскільки ні яких домовленостей між позивачем і відповідачами не було, не було виявлено вільного волевиявлення позивача, яке б відповідало його внутрішній волі. Позивач вважає, що вказані договори разом з можливими додатками підлягає визнанню недійсним, оскільки їх зміст суперечить чинному законодавству і волі його сторони. На неодноразові звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного та укладання спірних договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню вказаних спірних договорів неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просив суд визнати недійсними договір відступлення права вимоги і договір іпотеки та визнати за ним право власності на вказану квартиру, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_2, ПАТ Укрсиббанк, ТОВ Кей-Колект, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (або їх представники) в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні на адресу суду не заперечували проти розгляду справу за наявними матеріалами, задоволення позову і розгляду спору без їх участі. З їх боку всі істотні умови спірних правочинів вони виконали, своїх порушень відносно позивача чи відповідачів допущено не було. Ніяких інших зобовязань відносно сторін на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги правильними і можливим до задоволення. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаних відповідачів або їх представників згідно ст. 169 ЦПК України.
Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
В судовому засіданні встановлено, що 27 серпня 2007 року між позивачем ОСОБА_1, з одного боку, та відповідачем ОСОБА_2, з іншого боку, в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1. З матеріалів справи вбачається, що за умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу продавець зобов'язався не пізніше 27 вересня 2007 року передати у власність позивача квартиру за адресою м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1, а позивач оплатив вартість квартири у сумі 101 000 (сто одна тисяча) гривень. Судом встановлено, що договір був укладений у простій письмовій формі і підписаний сторонами. Вказаному відповідачу на час продажу ця квартира належала на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, 09 лютого 2002 року, реєстровий номер 2250. Як встановлено в судовому засіданні, позивач дійсно передав, а цей відповідач отримав грошові кошти у сумі 101 000 (сто одна тисяча) гривень, що підтверджується п.7 вказаного договору купівлі-продажу. З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2007 року позивач заселився в квартиру №73, що знаходиться в буд. 8 ж/м ОСОБА_5 у м. Дніпропетровськ. Позивач звертався до вказаного відповідача стосовно кінцевого оформлення майна на його імя, на що ОСОБА_2 йому повідомляв що й досі не зібрав грошей на таке оформлення, та в нього бракує часу. Позивач вже фактично мешкав у квартирі, він не переймався з цього приводу, тим більше, що з квартирою проблем не було, жодних претензій від будь-яких осіб не висувалося, та позивач знаходився там на відповідних правових підставах. В січні 2016 року позивач звернувся до вказаного відповідача з проханням виконати умови договору і переоформити спірну квартиру на нього, однак він в чергове знайшов відмовку, щоб це не зробити та більше на зв'язок не виходив. В лютому 2016 року, після відкриття вільного доступу до реєстрів прав на нерухоме майно, позивач отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. З указаної довідки вбачалося, що 01 жовтня 2007 року між невідомим громадянином ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки реєстровий №5900, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_3 передав в іпотеку квартиру за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1. На підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» у зв'язку із посвідченням договору іпотеки приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 було накладено заборону відчуження до припинення договору іпотеки. Згідно умов іпотечного договору не вбачалося надання згоди на його укладення фактичним власником ОСОБА_1О та навіть номінальним власником ОСОБА_2 А в подальшому 12 січня 2012 року було посвідчено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки 5207-5207 від 12 грудня 2011 року Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_8 За договором про відступлення права вимоги, новим іпотекодержателем стало ТОВ «Кей-Колект», боржником у зобовязанні визначено ОСОБА_3 зі строком виконання зобовязання до 30 вересня 2028 року. Вважає, що йому фактично належить квартира №73, що знаходиться в буд. 8 ж/м ОСОБА_5 у м. Дніпропетровськ, так як він сплатив кошти відповідачу на її придбання. Крім того позивач вважає, що так як він не надавав згоди на укладення договору іпотеки спірної квартири, просить такий договір визнати недійсним. Вказані договори не були відомі позивачу, про існування вказаних спірних договорів як і про самих відповідачів позивачу взагалі не відомо нічого, а виходячи з текстів зазначених договорів вони не могли існувати, оскільки ні яких домовленостей між позивачем і відповідачами не було, не було виявлено вільного волевиявлення позивача, яке б відповідало його внутрішній волі. Позивач вважає, що вказані договори разом з можливими додатками підлягає визнанню недійсним, оскільки їх зміст суперечить чинному законодавству і волі його сторони. На неодноразові звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного та укладання спірних договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню вказаних спірних договорів неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.
Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).
Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити певну грошову суму.
Як зазначено в статті 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Як зазначено в статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Стаття 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Суд приходить до висновку, що між ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_2, з іншої сторони, дійсно був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу квартири за адресою м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1, позивач передав грошові кошти у сумі 101 000 (сто одна тисяча) гривень, а ОСОБА_2 ці грошові кошти отримав та взяв на себе зобовязання не пізніше 27 вересня 2007 року передати у власність позивача квартиру за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1. Письмовими доказами, які підтверджують домовленість сторін щодо настання правових наслідків укладеного правочину є укладений у простій письмовій формі договір купівлі продажу квартири, підписаний сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що 12 січня 2012 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_8 було зареєстровано договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки 5207-5207 від 12 грудня 2011 року та внесено відповідні зміни в Державний реєстр іпотек, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою. Згідно з вказаною довідкою новим іпотекодержателем квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1 значиться ТОВ «Кей-Колект».
Відповідно до статті 577 ЦК України договір застави нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Суд приходить до висновку, що на час укладення іпотечного договоруАДРЕСА_2 в будинку 8 ж/м ОСОБА_5 в м. Дніпропетровськ фактично перебувала у власності позивача, який надав грошові кошти за придбання спірної квартири, проте не здійснив реєстрації права власності на квартиру через відмову відповідача. У матеріалах справи відсутні відомості, що ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 надавали письмову згоду на укладення іпотечного договору від 01 жовтня 2007 року за № 5900, для передання належної ОСОБА_2 квартири в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк». На цій підставі дії ОСОБА_3 з укладення оскаржуваного іпотечного договору слід вважати такими, що вчинені з перевищенням необхідних повноважень, а отже вимога щодо визнання іпотечного договору недійсним підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Станом на дату виникнення спірних правовідносин, питання реєстрації права власності на нерухоме майно регулювались Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 надалі за текстом «Тимчасове положення».
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Згідно зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно.
Згідно з п. 1.3. Тимчасового положення, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць на підставі відповідних рішень виконавчих органів місцевого самоврядування.
Судом встановлено, що право власності на нерухоме майно не було зареєстроване у встановленому законом порядку за ОСОБА_3, а тому останній не міг бути іпотекодавцем вказаного майна. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідність до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідність до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
У відповідність до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.
У відповідність до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У відповідність до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. З ст. 203 ЦК України). При цьому ОСОБА_9 у жодних правочинах, повязаних із спірними договорами купівлі-продажу чи іпотеки, оформленні довіреності, не виражала свого вільного волевиявлення, яке б відповідало її внутрішній волі.
Частини 1, 2 статті 236 ЦК України визначають, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. ОСОБА_7 за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
На підставі статей 4, 10, та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 статі 203 ЦК України.
За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.
Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідачів стосовно не визнання окремих певних положень позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.
Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними договору відступлення права вимоги і договору іпотеки та визнання права власності в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 7, 60, 203, 207, 215, 216, 236, 321, 316, 328, 392, 526, 527, 530 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд
Позовні вимоги задовольнити.
Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки 5207-5207 від 12 січня 2012 року, посвідчений Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_8 та скасувати реєстраційний запис у Державному реєстрі іпотек: іпотеку на квартиру за адресою м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1, № 6002924, зареєстровану 12 січня 2012 року на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, 5207-5207, 12 січня 2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_8
Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя