Справа № 303/6317/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Джуга С.Д.

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 січня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 29 жовтня 2015 року №003082, укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (надалі - Договір), а також про стягнення з відповідача на його користь суми 21780 грн., сплачених на виконання Договору. Позовні вимоги обґрунтовуються порушенням його прав як споживача, внаслідок укладення оспорюваного за предметом спору правочину, які полягають у веденні відповідачем нечесної підприємницької діяльності, у частині надання неповної та недостовірної інформації щодо всіх умов Договору. За доводами позивача, відповідач ввів його в оману щодо вартості предмету лізингу. Також, Договір містить несправедливі умови, що вказує на наявний істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, що є невигідним для нього, як споживача. У переданому на розгляд суду позові вказується також на нікчемність Договору, оскільки оспорюваний правочин, який стосується найму транспортного засобу, не був нотаріально посвідчений.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30 січня 2017 року даний позов задоволено.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на помилковість висновку суду щодо несправедливих умов договору. Також на думку апелянта неправомірним є висновок суду щодо необхідності нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (надалі - Лізингодавець) та ОСОБА_1 (надалі - Лізингоодержувач) було укладено Договір (а.с.7-12), предметом якого було передання позивачу у лізинг трактору марки «Mitsubishi SHAKTI MT 180D».

На підставі квитанції від 29.10.2015 №0.0.454829742.1 позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у сумі 21780 грн. (а.с.16).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з його обґрунтованості. При цьому суд послався на правові висновки ВСУ викладені в Постановах №6-2766цс15 від 16.12.2015 року та 6-1551цс16 від 19.10.2016 року.

Колегія суддів загалом погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, позаяк вищезазначені Постанови ВСУ є застосовними у даній справі.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7 частини третьої статті 18 Закону). Несправедливими можуть бути також визначені інші умови договору позаяк такий перелік не є вичерпним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (ч. 8 статті 18 Закону).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про несправедливість п.12.12 Договору, згідно якого у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку, комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Даний пункт Договору суперечить пункту 4 частини третьої статті 18 Закону, а посилання апелянта на його відповідність п. 5 ч. 1 ст. 18 Закону є помилковим, позаяк, дана норма стосується штрафних санкцій за невиконання зобов'язання, а не випадку дострокового розірвання договору.

Також, суд обґрунтовано визнав несправедливими умови пунктів 8.3, 8.8, 8.13 Договору щодо можливої індексації та зміни періодичних лізингових платежів, особливо зважаючи на п.8.2.4 Договору яким розмір щомісячного лізингового платежу визначений складною та змінною формулою, яка допускає нечітке тлумачення. Доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Такий правовий висновок чітко викладено в Постанові ВСУ за №6-2766цс15 від 16.12.2015 року.

А тому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на необов'язковість нотаріального посвідчення оспорюваного договору, оскільки таке суперечить вищенаведеному правовому висновку ВСУ, який є обов'язковим.

Оскільки в даному випадку недодержана вимога щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу від 27 квітня 2016 року, то зазначене також є самостійною та достатньою підставою для визнання його недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно визнав недійсним договір фінансового лізингу від 29.10.2015 року та стягнув з відповідача кошти сплачені позивачем на виконання його умов.

За таких обставин, ухвалене судом першої інстанції рішення, відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування, немає.

На підставі наведеного, та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 січня 2017 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді