Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 415/4478/16-ц
Провадження № 22ц/782/992/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів Стахової Н.В., Кострицького В.В.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.В.

позивача ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 22 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради Луганської області, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною,

встановив

31 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив зобов'язати відповідачку не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з малолітнім сином, ІНФОРМАЦІЯ_1, та визначити наступні способи його участі у вихованні сина:

можливість систематичних побачень з сином з 14-00 до 19-00 год. у вівторок та четвер, з 17-00 год. п'ятниці до 16-00 год. неділі кожен перший та третій тиждень кожного місяця, з можливістю проживання/гостювання дитини за місцем проживання батька, з можливістю відвідувати культурно-масові, спортивні, розважальні та оздоровчі заходи, у відсутності матері дитини,

безперешкодне щоденне спілкування з сином засобами телефонного зв'язку, у період хвороби дитини,

безперешкодне відвідування дитини за місцем її знаходження,

почергове (через рік) проживання/гостювання дитини за місцем його проживання у період новорічних свят, Міжнародного жіночого дня 8 березня, Великодня та дня народження сина, проживання/гостювання сина за місцем проживання батька дитини в день народження батька (27 березня), а також в дні народження дідуся та бабусі по лінії батька (09 лютого та 22 квітня).

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 22 листопада 2016 року суд частково задовольнив позов. Зобов'язав ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та визначив наступні способи участі батька у вихованні дитини:

можливість систематичних побачень з сином з 17 години п'ятниці до 16 години неділі кожен перший тиждень кожного місяця з можливістю проживання/гостювання дитини за місцем проживання батька, з можливістю відвідувати культурно-масові, спортивні, розважальні та оздоровчі заходи, у відсутності матері дитини;

безперешкодне щоденне спілкування з дитиною засобами телефонного зв'язку;

почергове (через рік) проживання/гостювання дитини за місцем проживання батька у період новорічних свят, Великодня;

проживання/гостювання дитини за місцем проживання батька в день його народження 27 березня 1989 року.

На вказане рішення суду відповідачкою подана апеляційна скарга, доводи якої обґрунтовані наступним. Суд першої інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що населений пункт, в якому проживає позивач є небезпечним для дитини з огляду на активні бойові дії, які тривають на лінії розмежування з тимчасово непідконтрольними Україні територіями. Дорога до місця проживання позивача (150 км) постійно знаходиться під обстрілами, необхідно проїздити через блокпости. Суд безпідставно прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування, який не відповідає найкращому забезпеченню прав дитини. Відповідачці невідомо про те, де і з ким мешкає позивач, та чи створені за місцем його проживання необхідні умови для періодичного проживання дитини. Вказує, що дитина батька не пам'ятає, оскільки сторони розлучились, коли дитині був один рік. Крім того, перебування дитини у батька і розлучення з матір'ю негативно вплине на дитину. Посилаючись на вказані обставини, просила скасувати рішення суду в частині:

систематичних побачень з сином з 17 години п'ятниці до 16 години неділі кожен перший тиждень кожного місяця з можливістю проживання/гостювання дитини за місцем проживання батька, з можливістю відвідувати культурно-масові, спортивні, розважальні та оздоровчі заходи, у відсутності матері дитини;

почергове (через рік) проживання/гостювання дитини за місцем проживання батька у період новорічних свят, Великодня;

проживання/гостювання дитини за місцем проживання батька в день його народження 27 березня 1989 року.

В частині задоволення позову про безперешкодне щоденне спілкування з дитиною засобами телефонного зв'язку рішення суду відповідачкою не оскаржується.

Під час апеляційного розгляду справи в судовому засіданні: представник відповідачки апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити; позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду без змін; представник органу опіки та піклування вважала, що рішення суду таким, що відповідає інтересам дитини сторін.

Апеляційний суд, перевіривши відповідно до частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

На думку колегії, при вирішенні спору суд першої інстанції дотримався принципу пріоритетності прав та інтересів дитини та прийняв до уваги обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 2011 року по 09 жовтня 2013 року, в якому 11 лютого 2012 року народився син ОСОБА_6. Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір'ю. Батько дитини проживає окремо. Сторони проживали в Ясинуватському районі Донецької області, а на час розгляду справи судом відповідачка з дитиною переїхала у м. Лисичанськ Луганської області.

Висновком служби у справах дітей Ясинуватської райдержадміністрації Донецької області від 14 березня 2016 року було призначено побачення позивача з сином 2 рази на тиждень, а саме: в суботу та неділю з 09.00 до 18.00 год., за попередньою домовленістю з матір'ю дитини. У разі неможливості відвідання батьком дитини у вказані дні з поважних причин, надати можливість батькові інші 2 дні тижня для побачень з сином. Відповідачка обізнана про вказане рішення, однак постійно ігнорує його та чинить перешкоди у спілкуванні з сином та участі в його вихованні.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, застосувавши до правовідносин норми Сімейного кодексу України (статті 141, 153, 157, 159) та міжнародні норми про права дитини (стаття 3 Конвенції про права дитини) виходив з того, що позивач має рівні права з відповідачкою на безперешкодне спілкування з дитиною та участь у її вихованні. При визначенні порядку участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею, суд прийняв до уваги висновок органу опіки та піклуванняЛисичанської міської ради Луганської області, а також врахував вік дитини, місце проживання кожного з батьків.

Ці висновки суду повністю відповідають нормам матеріального права (статті 165,157 Сімейного кодексу України), якими визначено, що батько, як і мати, має право на безперешкодне спілкування з дитиною, крім випадків, коли таке право обмежене законом (наприклад, у випадку прийняття судом рішення про позбавлення батька батьківських прав або про обмеження батька у праві спілкування з дитиною). У даному випадку мається на увазі спілкування в широкому розумінні слова від особистих зустрічей до телефонних розмов, контактів по пошті, через відеозвязок, електронну пошту, соціальні мережі чи інші сервіси дистанційного спілкування. Батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, при цьому мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Залишаючи рішення суду без змін, перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги про небезпечність умов перебування дитини за місцем проживання батька та відсутність для цього належних побутових умов.

Встановлено, що позивач проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 в двокімнатній квартирі за адресою: мкр-н Гідростроітелів, 6/33. Квартира належить на праві власності матері позивача. Квартира має автономне опалення, систему водопостачання та водовідведення. Одна з кімнат в квартирі облаштована для проживання в ній дитини (в кімнаті знаходяться ліжко, шафа, дитячі іграшки, є місце для ігор).

Окремо слід зауважити, що смт.Очеретине, в якому проживає позивач, входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція так само, як і м.Лисичанськ, в якому проживає відповідачка (п.8, п.18 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р). Однак, смт.Очеретине знаходиться на підконтрольній України території, де здійснюють свої повноваження органи державної влади та місцевого самоврядування, працюють загальноосвітня школа, в якій навчається 344 учня, та дошкільний навчальний заклад, який відвідує 79 дітей дошкільного віку та 17 дітей ясельного віку.

Зазначені обставини спростовують доводи відповідачки про небезпеку перебування дитини за місцем проживання батька. До того ж фактів, які б свідчили про таку небезпеку відповідачка не назвала. Також позивачка не вказала на факти, які б свідчили про безвідповідальне ставлення батька до дитини. Особисті якості позивача, відображені в характеристиках, також не дають підстав сумніватись, у тому, що він може допустити безвідповідальне ставлення до дитини. У зв'язку з чим колегія суддів вважає ці доводи суб'єктивним судження відповідачки.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідачки про те, що контакт дитини з батьком втрачений, оскільки ці доводи є голослівними, без посилань на конкретні факти. А з оглянутих в судовому засіданні фотографій вбачається, що дитина спілкувалась з батьком і в старшому віці.

Відповідачка фактично погоджується на обмежене спілкування батька з дитиною телефоном або за місцем її проживання в м.Лисичанську, оскільки вважає, що саме в такий спосіб якнайкраще забезпечуються права дитини. Однак, вказаний довід відповідачки не заслуговує на увагу, виходячи насамперед з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини сторін, які хибно розуміє відповідачка.

До такого висновку колегій суддів приходить на підставі власного внутрішнього переконання, сформованого під час апеляційного розгляду справи.

Одним з найважливіших прав дитини є його право жити і виховуватися в сім'ї. Це право насамперед полягає у забезпеченні дитині цієї можливості. Одним з основних принципів сімейного законодавства є захист права дитини на сімейне виховання. Адже саме сім'я створює умови для спілкування дитини з усіма родичами, допомагає її розвитку, оберігає від можливих небезпек. Беззаперечним є той факт, що для повноцінного виховання дитини необхідний постійний контакт з батьками, дідусем, бабусею та іншими родичами. І це право дитини не втрачається у разі розірвання шлюбу батьків, адже отримання турботи з боку батьків - право дитини, воно служить передумовою задоволення його життєво важливих потреб.

Оскільки дитина сторін проживає з матір'ю, участь позивача у спілкуванні з дитиною та участю у її вихованні значно обмежена порівняно з відповідачкою, а тому обраний судом спосіб участі батька у вихованні дитини якнайкраще відповідатиме інтересам не тільки батька, а й самої дитини. З урахуванням того, що періодично перебуваючи з відповідачем за місцем його проживання, дитина матиме можливість спілкуватись з батьком в сімейній атмосфері, а також з родичами по лінії батька.

Ніяких аргументів щодо того, що таке спілкування негативно впливатиме на психоемоційний стан дитини, суду представлено не було. Не посилається на це відповідачка і в апеляційній скарзі.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що перебування дитини з батьком за місцем його проживання є розлученням з матір'ю, яке негативно впливатиме на дитину, адже періодичне перебування дитини в сім'ї батька не є розлученням з матір'ю. А принцип, закріплений в статі 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матірю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо спілкування з дитиною та участі у її вихованні.

Крім того, колегія суддів окремо зауважує, що встановлення комфортного психоемоційного стану в період перебування дитини у батька вимагає розуміння та зусиль не тільки батька, а також і матері, з якою дитина постійно проживає. Мати повинна докладати зусиль, щоби неприязнені стосунки з колишнім чоловіком або створення нової сім'ї не стали наслідком труднощів в спілкуванні дитини з батьком.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, судом безпідставно прийнято до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок оцінюється судом нарівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення, що передбачено статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невірність застосування судом норм матеріального чи порушення процесуального права, яке призвело до невірного вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 308 Цивільного процесуального кодексу України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 307, статтями .308, 313-317, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М

Судді Кострицький В.В.

ОСОБА_7