Справа № 341/2380/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1683/2017
Головуючий у 1 інстанції Мула О. Д.
Суддя-доповідач Василишин
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Пнівчук О.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду від 28 вересня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ПАТ «Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації звернулось до суду з вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 25.10.2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір №02/36Ф про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8450 доларів США з відсотковою ставкою 10,8% річних та з терміном повернення до 25.10.2011 року.

25.10.2006 року також був укладений договір поруки між банком та ОСОБА_2, згідно якого поручитель зобовязався відповідати за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_1 солідарно.

ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Позивач, збільшивши позовні вимоги (том-2, а.с.24), просив суд солідарно стягнути з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором №02/36Ф від 25.10.2006 року, яка утворилася станом на 26.06.2017 року, у розмірі 133 848,84 грн., з яких:

- 2189,67 доларів США (що еквівалентно по курсу НБУ станом на 26.06.2017 року 56999,55 грн.) тіло кредиту;

- 547,48 доларів США (що еквівалентно 14 251,51 грн.) відсотки;

- 62 597,78 грн. пеня, нарахована у період з 27.06.2014 року по 26.06.2017 року.

Рішенням Галицького районного суду від 28 вересня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто на користь ПАТ «ОСОБА_3 Ворота» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором №02/36Ф про надання споживчого кредиту від 25 жовтня 2006 року 133 848, 84 грн. що складає: 2189 доларів 67 центів США, що в еквіваленті по курсу НБУстаном на 26.06.2017 р. становить 56 999 грн. 55 коп. заборгованість за кредитом; 547 доларів 48 центів США, що в еквіваленті по курсу НБУстаном на 26.06.2017 р. становить 14 251 грн. 51 коп - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 62 597 грн. 78 коп. пеня, нарахована у період з 27.06.2014 р. по 26.06.2017 р.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дохід держави 2007, 73 грн. судового збору.

ОСОБА_2 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій апелянт посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповне встановлення всіх обставин у справі.

ОСОБА_2 зазначив, що 25.10.2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ОСОБА_3 Ворота» укладено договір про надання споживчого кредиту та встановлено відсоткову ставку за користування кредитними коштами у розмірі 10,8 % річних.

Проте 31.10.2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ОСОБА_3 Ворота» укладено додаткову угоду №1 до вищевказаного кредитного договору, якою змінено відсоткову ставку за користування кредитом та розмір комісійної винагороди.

Апелянт посилається на те, що його як поручителя не повідомили про зміну умов кредитного договору, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Окрім того, позивач звернувся до нього з позовом 10.10.2014 року, тобто із пропуском 6-місячного строку, передбаченого ст.559 ЦК України, тобто від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Також суд безпідставно не застосував строк позовної давності.

Так, уклавши кредитний договір, сторони погодили також графік платежів та строки їх сплати.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, початок позовної давності для погашення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальком кожного із цих зобовязань.

Зазначені обставини залишено судом першої інстанції поза увагою.

ОСОБА_2 також вказав, що Законом України «Про споживче кредитування» визначено, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов'язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15% суми простроченого платежу (ч.2 ст.21 Закону).

Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов'язання споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю.

За договором про надання споживчого кредиту від 25.10.2006 року відповідач отримав 42 672,50 грн. кредитних коштів, в той час як судовим рішенням всупереч Закону стягнуто 62 597,78 пені за порушення строків виконання грошових зобовязань.

З наведених підстав апелянт просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_2

Представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала , просила її задоволити.

У судове засідання апеляційного суду представник банку не зявився. В попередньому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2

Матеріалами справи встановлено, що 25.10.2006 року між АКБ «ОСОБА_3 ворота» та ОСОБА_1 укладено договір №02/36ф про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8450 доларів США з відсотковою ставкою 10,8% річних та з терміном повернення до 25.10.2011 року (том-1, а.с.4-5).

Позичальник зобовязався здійснювати погашення кредиту та сплату процентів в повному обсязі та на умовах, передбачених договором. Сплата процентів за користування кредитом здійснюється у готівковому або в безготівковому порядку на рахунок №, до останнього робочого дня поточного місяця, а також на день закінчення строку дії договору.

Пунктами 5.2; 5.3 передбачено, що договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобовязань за ним.

Зміни до договору оформляються додатковими угодами, які є його невідємними частинами.

Згідно з п.5.9 договору сторони домовилися, що позовна давність на вимоги про стягнення неустойки (пені, штрафу) встановлюється тривалістю у 3 роки. Додатком №1 до договору сторони узгодили графік погашення кредиту (том-1, а.с.6-7).

В порядку забезпечення виконання кредитних зобовязань 25.10.2006 року між АКБ «ОСОБА_3 ворота» та ОСОБА_2Б укладено договір поруки №9.

Відповідно до п.1.1 поручитель поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором від 26.10.2006 року у повному обсязі, а саме: повернення кредиту у сумі 8450 доларів США у строк до 25.10.2011 року, сплату процентів за користування кредитом за ставкою 10,8 % річних, сплату неустойки за несвоєчасну сплату процентів та повернення кредиту; сплату збитків кредитора, у зв'язку з неналежним виконанням боржником зобовязань за кредитним договором.

Підставами відповідальності поручителя є зокрема неповернення боржником суми кредиту або його частини в обумовлений кредитним договором строк, несплата боржником процентів за користування кредитом у встановлений кредитним договором строк та ін. (п.1.2).

Поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, тобто кредитор має право вимагати виконання зобовязань за кредитним договором як від боржника з поручителем разом, так і від будь-кого з них окремо (п.1.3).

Кредитор за наявності підстав, зазначених у п.1.2 договору направляє поручителю письмову вимогу про порушення боржником його зобовязань за кредитним договором, а поручитель, одержавши таку вимогу, не пізніше наступного за днем її отримання дня зобов'язаний сплатити кредитору відповідну заборгованість боржника (п.2.1).

Відповідно до п.4.1 договір поруки набуває чинності з моменту його укладення та діє до моменту припинення поруки з підстав, передбачених чинним законодавством України.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01.08.2014 року №67 розпочато з 04.08.2014 року процедуру виведення ПАТ «ОСОБА_3 Ворота» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації (том-1, а.с.18-19).

Згідно розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №02/36Ф про надання споживчого кредиту від 25.10.2006 року на 26.06.2017 року становить 133 848,84 грн., з яких:

- 2189,67 доларів США (що еквівалентно по курсу НБУ станом на 26.06.2017 року 56999,55 грн.) тіло кредиту;

- 547,48 доларів США (що еквівалентно 14 251,51 грн.) відсотки;

- 62 597,78 грн. пеня, нарахована у період з 27.06.2014 року по 26.06.2017 року.

У зв'язку з наведеними обставинами позивач 10 жовтня 2014 року звернувся до суду з позовом до боржника і поручителя.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги з огляду на відсутність апеляційних скарг в іншій частині рішення суду.

Задовольняючи позов та стягуючи заборгованість за кредитним договором солідарно з боржника та поручителя, суд першої інстанції зіслався на загальні положення цивільного законодавства щодо належного виконання договірних зобовязань та виходив з того, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконує кредитних зобовязань. Відтак враховуючи наявність договору поруки між банком та ОСОБА_2, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог та солідарну відповідальність основного позичальника і поручителя за виконання кредитних зобовязань.

Колегія суддів вважає, що до такий висновок суду в частині солідарної відповідальності поручителя не відповідає фактичним обставинам у справі та суперечить нормам матеріального права.

Відповідно до ст.ст. 526,1049,1050,1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, а також проценти та неустойку.

Згідно ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Статтею 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Статтею 559 ЦК України передбачено підстави припинення поруки.

З цього приводу Верховний Суд України у постанові № 6-623цс17 від 06.09.2017 року висловив правову позицію.

Так, за положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається, з договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після закінчення якого порука припиняється, а умова договорів поруки про їхню дію до повного припинення усіх зобовязань боржника за основним договором не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки це суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосовану в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України фразу «… якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя» слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

В спірному випадку договір поруки № 9, укладений 25.10.2006 року між АКБ «ОСОБА_3 ворота» та ОСОБА_2 набуває чинності з моменту його укладення та діє до моменту припинення поруки з підстав, передбачених чинним законодавством України (п.4.1 договору поруки).

Відповідно до п.1.1 поручитель поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором від у повному обсязі, а саме: повернення кредиту у сумі 8450 доларів США у строк до 25.10.2011 року, сплату процентів за користування кредитом за ставкою 10,8 % річних, сплату неустойки за несвоєчасну сплату процентів та повернення кредиту; сплату збитків кредитора, у зв'язку з неналежним виконанням боржником зобовязань за кредитним договором.

Як вбачається з Графіка погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору від 25.10.2006 року) останній черговий платіж позичальник ОСОБА_1 зобов'язаний був провести у жовтні 2011 року, а саме 25.10.2011 року.

Тобто дата 25.10.2011 року є днем настання строку виконання основного зобовязання, а відтак і початком відліку 6-ти місяців, наданих кредитору на пред'явлення вимоги до поручителя відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України.

Встановлено, що з позовом до основного боржника і поручителя банк звернувся 10 жовтня 2014 року, пропустивши при цьому 6-ти місячний строк на пред'явлення вимоги до поручителя.

Доказів про направлення поручителю іншої письмової вимоги в межах 6-ти місячного строку, стороною позивача не представлено.

Враховуючи вищенаведені обставини, а також преклюзивний характер строку поруки, колегія суддів вважає, що позивачем пропущено 6-ти місячний строк на реалізацію права вимоги до поручителя, у звязку з чим зобов'язання ОСОБА_2 як поручителя за договором поруки №9 від 25.10.2006 року слід вважати припиненими, а вимоги банку до поручителя безпідставними.

Посилання банку на додаткову угоду до основного договору від 31.10.2011 року між ПАТ «ОСОБА_3 Ворота» та ОСОБА_1 та на факт продовження позичальником сплати кредиту у 2012 році не спростовує наведені вище обставини.

З наявної у справі копії додаткової угоди вбачається, що між ПАТ «ОСОБА_3 Ворота» та ОСОБА_1 (договір про зміни) №1 до Договору №02/36Ф про надання споживчого кредиту від 25.10.2006 року (том-1, а.с.58) сторонами внесено наступні зміни.

У пункті 1.1 Договору №02/36Ф слова та цифри «за ставко 10,8 % річних» замінено на слова та цифри «за ставкою 9% річних».

У пункті 2.3 Договору №02/36Ф слова та цифри «на 5 процентних пунктів» замінено на слова та цифри «нуль процентних пунктів».

У пункті 3.2.6 Договору №02/36Ф слова та цифри «в розмірі 0,2% від суми кредиту, визначеної в п.1.1 Логовору, що складає 16,90 доларів США по курсу НБУ на день сплати», замінено на слова та цифри «в розмірі 0,0% від суми кредиту, визначеної в п.1.1 Договору».

Відповідно до п.п.5,6 додаткової угоди від 31.10.2011 року угода є акцесорним договором до Договору №02/36Ф про надання споживчого кредиту від 25.10.2006 року і з набуттям чинності складає його невідємну частину.

Угода набирає чинності з дня її підписання сторонами і є невідємною частиною Договору №02/36Ф про надання споживчого кредиту від 25.10.2006 року.

Як вбачається з копії додаткової угоди, вона датована 31.10.2011 року, тобто по закінченні строку дії основного договору. В матеріалах справи відсутні докази щодо характеру домовленості сторін основного договору у звязку з укладенням такої угоди, строк дії якої також не визначено і фактично, за умови її укладення, є окремою угодою з ОСОБА_1 Тоді як докази погодження з її умовами поручителя відсутні.

З огляду на те, що основним договором та договором поруки сторонами було чітко обумовлено строк виконання основного зобовязання, і як наслідок, строк виконання зобовязання поручителем, підстави вважати продовженими договірні відносини в силу здійснення проплат позичальником ОСОБА_1 відсутні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, тому судове рішення в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_2 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК щодо законності й обгрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, що в силу ст. 309 ЦПК є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 з вищенаведених мотивів.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Галицького районного суду від 28 вересня 2017 року в частині позову ПАТ «Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 та судового збору в солідарному порядку скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ПАТ «Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 02/36Ф від 25.10.2006 року, яка утворилася станом на 26.06.2017 року, у розмірі 133 848,84 грн. та стягнення судового збору відмовити .

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Пнівчук О.В.

ОСОБА_4