Справа № 464/3650/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/783/6420/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

з участю: представника ПАТ «Львівгаз» ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 30 серпня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», заінтересовані особи: ОСОБА_3, звернулось в суд із заявою про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області, щодо не направлення на адресу ПАТ «Львівгаз» постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.12.2013 року; визнання дій державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області, щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.12.2013 року неправомірними; скасування постанови державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.12.2013 року; зобовязання державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області відновити виконавче провадження на підставі судового наказу № 464/4709/13.

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на постанову, дії та бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львів - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржило Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», в апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву задовольнити. Вважає ухвалу суду незаконною, необгрунтованою та постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідно до ст.ст. 1, 11 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 1999 року), чинного на момент вчинення оскаржуваних дій, державний виконавець зобов`язаний був вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвал, безпідставно не врахував того, що державний виконавець не направив постанову про відмову у відкритті провадження на адресу ПАТ «Львівгаз». Апелянт вважає безпідставними та необгрунтованими твердження державного виконавця про відсутність майна у боржника. На думку апелянта державний виконавець не вчинив жодних дій для перевірки кожні два тижні щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, для отримання інформації про доходи боржника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Львівгаз» ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та вимог скарги ПАТ „Львівгаз на постанову державного виконавця, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в ході виконавчого провадження державним виконавцем вжито всіх необхідних заходів з метою належного виконання судового наказу про стягнення заборгованості за спожитий газ, виконавчий документ повернуто з дотриманням вимог чинного законодавства, про що внесено відомості до Єдиного реєстру виконавчих проваджень, доступ до якого має кожна зі сторін, знищення виконавчого провадження проведено з дотриманням відповідних строків та порядку, що свідчить про відсутність порушень прав чи свобод стягувача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Нормами Конституції України (ст.ст. 124, 129) і ЦПК України (ст. 14) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів(посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів(посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із Законом України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

За змістом ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи, а якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів перебувало виконавче провадження №39639827 з примусового виконання судового наказу Сихівського районного суду м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 3169.12 грн. заборгованості за спожитий природний газ та 114.70 грн. судового збору, та 30.12.2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції 1999р.).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 згаданого Закону, чинного на момент вчинення оскаржуваних дій, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження,за якими виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За змістом положень розділу УІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» саме та сторона виконавчого провадження, яка звернулася до суду із скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, має довести суду те, що державний виконавець не вчинив всіх дій, які передбачені чинним законодавством, для примусового виконання судового рішення.

Всі дії державного виконавця по виконанню судового рішення документуються у матеріалах виконавчого провадження.

Однак, як стверджується матеріалами справи, виконавче провадження №39639827 з примусового виконання судового наказу Сихівського районного суду м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 3169.12 грн. заборгованості за спожитий природний газ та 114.70 грн. судового збору, у відповідності до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року № 2274/5, у лютому 2017 року у звязку із закінченням трьохрічного терміну зберігання було знищене на підставі акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 24.02.2017 року.

Суд першої інстанції, проаналізувавши Порядок роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затверджений наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25.12.2008 року, дійшов до вірного висновку про дотримання строків і порядку знищення виконавчого провадження.

В доводах апеляційної скарги правомірність знищення матеріалів виконавчого провадження апелянтом не оспорюється та під сумнів не ставиться.

Разом з тим, відсутність матеріалів виконавчого провадження унеможливлює перевірку доводів ПАТ «Львівгаз» про неправомірність постанови державного виконавця від 30.12.2013 року про повернення стягувачу (ПАТ «Львівгаз») судового наказу з підстав, що передбачені пунктом 2 частини 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ПАТ «Львівгаз», як стягувач, не виявив належної зацікавленості у виконанні судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 3169.12 грн. заборгованості за спожитий природний газ та 114.70 грн. судового збору, оскільки більше трьох років взагалі не цікавився виконанням судового наказу, виконавчим провадженням, як завершальною стадією судового провадження, що (у відповідності до згаданої в оскаржуваній ухвалі практики Європейського суду з прав людини) є підставою для відмови у задоволенні його скарги на постанову державного виконавця від 30.12.2013 року про повернення ПАТ «Львівгаз» судового наказу.

Наявний у матеріалах справи витяг з Єдиного реєстру виконавчих проваджень (ВП спецрозділ), колегія суддів оцінює, як такий, що не є належним та допустимим доказом неправомірності дій державного виконавця, оскільки не є беззаперечним доказом порушення чи недотримання державним виконавцем Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» - відхилити.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_4