Справа № 755/6598/17
"20" листопада 2017 р. м. Київ
Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
Головуючого - судді САВЛУК Т.В.
при секретарі Бурячек О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційної складової боргу та 3% річних, за невиконання вимог грошового зобов'язання
Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція», звертаючись з позовом до суду, просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості за послуги з централізованого опалення у загальному розмірі 4 945,90 грн.
Під час розгляду справи представник позивача надав до суду заяву про зменшення позовних вимог та просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція інфляційну складову боргу у розмірі 542,10 грн. та 3% річних у розмірі 99,27 коп.. а всього 641,37 грн., так як остання сплатила борг в розмірі 4 304,53 грн. лише після подачі позовної заяви до суду, що є предметом позову.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача ОСОБА_2 надав до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, просить уточнені позовні вимоги задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про поважні причини неявки відповідач суд не повідомила, процесуальним правом надати письмові пояснення (заперечення суті предмету спору не скористалася.
На підставі ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки а судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розпилі справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.
Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого, законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Кон.-. України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що відносини у сфері житлово-комунальних послуг.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово- комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.
Відповідно до положень ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.
Звертаючись з цим позовом до суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь інфляційну складову боргу у розмірі 542,10 грн. та 3% річних в розмірі 99,27 грн., а всього 641,37 грн. посилаючись на те, що у березні, квітні, травні, червні, липні, серпні та вересні 2017 року відповідачем в рахунок заборгованості за період з жовтня 2014 року по березень 2017 року включно сплачено 4 304,53 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення, що підтверджується довідкою про оплату заборгованості ОСОБА_1 за послуги з централізованого опалення, яка приєднана до матеріалів справи, (а.с. 35). Однак, оскільки оплата заборгованості здійснена після подачі позовної заяви до суду, період прострочення виконання зобов'язання не змінився, у зв'язку з чим розмір інфляційної складової боргу та 3% річних з простроченої суми залишається без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 19, п. 1 ч. З ст. 20, п. З ч. 2 ст. 21, пп. 4, 13 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками сфери житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово- комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Істотними умовами договору на надання житлово- комунальних послуг є, зокрема, порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги та відповідальність сторін і штрафні санкції за невиконання умов договору. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, лише в разі його підготовки виконавцем на основі типового договору.
Тобто законом визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово- комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45), власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.
Разом із тим законодавче визначення терміну "балансоутримувач", дане в статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", допускає можливість існування різних ситуацій, у тому числі таких, коли багатоквартирний будинок існує, а особи, що має права та несе обов'язки балансоутримувача, немає (власники квартир балансоутримувачами бути не можуть за визначенням, а договір з будь-якою юридичною особою не укладався). За відсутності вирішення в цьому Законі питання про те, хто саме має ці права й обов'язки, застосуванню підлягає частина перша статті 11 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", зі змісту якої випливає, що функції балансоутримувача до приватизації квартир виконував попередній власник будинку. Він повинен на вимогу об'єднання власників багатоквартирного будинку передати житловий комплекс на баланс об'єднання. Якщо ж немає особи, якій будинок може бути переданий на баланс, попередній власник (територіальна громада та уповноважені нею юридичні особи) змушені продовжувати виконувати функції балансоутримувача.
Передача майна з балансу на баланс відбувається відповідно до Порядку передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521. Цей Порядок регулює процедуру передачі житлового комплексу на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, а також житлового комплексу або його частини на баланс іншої юридичної особи, статут якої передбачає можливість провадження такої діяльності, з балансу колишнього балансоутримувача.
Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)
комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно- технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово- комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово- комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово - комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української PCP дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими.
З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від ЗО жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.
Виходячи з предмету позову, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро- Реконструкція» пред'явлено вимоги до ОСОБА_1 про стягнення інфляційної складової боргу - 542,10 грн. та 3% річних - 99,27 грн., а всього на загальну суму 641,37 грн., яка розрахована за період з жовтня 2014 року по березень 2017 року включно, розрахунок заявлених позовних вимог в цій частині викладено безпосередньо у змісті позовної заяви, подавши заяву про зменшення позовних вимог позивач не скористався правом надати належний розрахунок позовних вимог, обмежившись викладенням загальної суми, яка підлягає стягненню з відповідача.
Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами у їх сукупності, відповідачем погашена заборгованість за послуги з централізованого опалення на загальну суму 4 304,53 грн., ця обставина підтверджується довідкою про оплату послуг за централізоване опалення, яка долучено відповідачем до матеріалів справи (а.с. 35), факт погашення боргу визнано представником позивача, що слугувало підставою для подання заяви про зменшення позовних вимог.
Зважаючи на те, що статтю 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.
Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає
рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Період прострочення характеризується пасивною поведінкою суб'єкта цивільних відносин, протягом якого він не вчиняє дій, спрямованих на реалізацію визначеного умовами укладеного між сторонами правочину змісту зобов'язання. У свою чергу, день належного виконання зобов'язання не є днем його прострочення, оскільки суб'єкт цивільних відносин шляхом вчинення активних дій, проведених належним чином, припиняє таке зобов'язання (ст.599 Цивільного кодексу України).
В той же час, вимога про сплату трьох відсотків річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань, за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань.
Таким чином, дні фактичної оплати суми не повинні включатися в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.
Отже, законодавством визначено, що позивач повинен зазначити та довести час прострочення.
У застосуванні індексації повинні враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в Листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р, яким визначено, що при застосуванні індексу інфляції потрібно мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно необхідно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня.
Зважаючи на вищезазначений принцип який застосовується для нарахування інфляційних нарахуванні, розрахунок позивача щодо нарахування інфляційних витрат за кілька днів прострочення є неправомірним, оскільки найменший період його визначення складає місяць.
Таким чином, при застосуванні індексу інфляції позивачем не враховано дійсного періоду здійснення платежів, проведених відповідачем за період, за який нарахована основна сума боргу, безпідставно включено до періоду прострочення дні фактично проведених відповідачем оплат, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних.
За змістом положень ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. З ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно положень ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, оцінивши належність доказів, їх допустимість та достовірність, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, що випливають із встановлених обставин і правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат є неправомірними та не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено наявність основної суми боргу, яка виникла у позивача за період з липня 2014 року по лютий 2017 року, в той же час застосування заходів цивільно-правової відповідальності, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання, тому за нормами чинного законодавства, яке регулює відносини, що виникли між сторонами спору, саме на позивача покладається обов'язок довести час прострочення та надати належний розрахунок заявлених позовних вимог, виходячи з фактичної суми невиконаного основного зобов'язання, в даному випадку це щомісячний платіж по оплаті за фактично спожиту електроенергію, а не загальна сума боргу, яка виникла за певний період.
В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Враховуючи викладене та керуючись п. 4 ч. З ст. 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 13, 19, 20, 21, 26, 29, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 7, 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, ст. 16, 322, 625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1,4, 10, 11, 58, 60, 61, 88, 174, 208, 209, 212- 215, 218, Цивільного процесуального кодексу України, суд
В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро- Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційної складової боргу та 3% річних - відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10- ти днів з дня отримання відповідачем копії судового рішення.
Суддя