Провадження № 2/537/66/2017
Справа № 537/4201/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.05.2017 року Суддя Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області ОСОБА_1, за участі секретаря Шаповал М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі третіх осіб ОСОБА_5, приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, Центру надання адміністративних послуг про скасування довіреності, визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна,

в с т а н о в и в :

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за участі третіх осіб ОСОБА_5, приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, Центру надання адміністративних послуг, в якому просив скасувати довіреність реєстр.№80, посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_6, якою ОСОБА_2 доручив ОСОБА_3 продати належну йому ? частину житлового будинку №5 по пров. Одеський в м. Кременчук; визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної частини житлового будинку, посвідчений 13.05.2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_6; зобов'язати Центр надання адміністративних послуг у м. Кременчук скасувати державну реєстрацію цього договору купівлі-продажу частини житлового будинку.

В обгрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 належало право власності на 1/2 частину житлового будинку №5 по пров. Одеський в м. Кременчук. ОСОБА_2 залежний від алкоголю, перебуває на обліку в Кременчуцькому наркологічному диспансері з 2004 року. 16.01.2015 року особи на ім'я ОСОБА_7, Дмитро та ОСОБА_8, скориставшись тим, що ОСОБА_2 перебуває в стані алкогольного сп'яніння, не усвідомлював своїх дій та не міг ними керувати, привезли його до приватного нотаріуса ОСОБА_6, де шляхом введення в оману змусили підписати документи, зміст яких він не зрозумів. ОСОБА_2 думав, що він підписує розписку про отримання ним грошових коштів. Проте потім з'ясувалося, що ОСОБА_2 посвідчив у нотаріуса довіреність на ім'я ОСОБА_3, якою уповноважив останнього продати належну йому частину будинку. ОСОБА_2 запевнили, що при наданні ним згоди на продаж належної йому частини будинку, він отримає завдаток 15000 грн. та будинок за межами міста Кременчук. Після оформлення зазначених документів, особа на ім'я ОСОБА_7 вирвала у ОСОБА_2 паспорт, а потім його відвезли в будинок до ОСОБА_8. Коли в травні 2015 року ОСОБА_2 повернувся додому, то дізнався від сестри ОСОБА_5, що його частина будинку продана за 100000 грн. без повідомлення її як співвласника про продаж. При цьому ОСОБА_2 не отримав за продаж належної йому частини будинку ані грошей, ані іншого будинку за містом. Тому ОСОБА_2 вважав, що при продажу належної йому частини будинку були порушені його права, оскільки він не мав наміру продавати належну йому частину будинку, а ОСОБА_3 з іншими особами, скориставшись його алкогольною залежністю, ввівши його в оману, заволодів його майном. Тому ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

В судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. В обгрунтування позову зазначив, що йому належало право власності на 1/2 частину житлового будинку №5 по пров. Одеський в м. Кременчук. ОСОБА_2 стверджував, що зловживає алкоголем. ОСОБА_2 визнав, що висловлювався в присутності ОСОБА_8 про продаж належної йому частини будинку, але не мав наміру реально продавати належне йому майно за безцінь. В січні 2015 року ОСОБА_2 були потрібні грошові кошти для придбання алкоголю, а ОСОБА_7, Дмитро та ОСОБА_3, скориставшись його станом, коли він не усвідомлював своїх дій та не міг ними керувати у зв'язку з перебуванням в алкогольному сп'янінні, відвезли його до нотаріуса ОСОБА_6, де шляхом обману змусили його підписати документи, зміст яких він не зрозумів. Нотаріус дав йому завдаток за продаж будинку - 15000 грн. З цих коштів ОСОБА_2 віддав ОСОБА_7 4000 грн. на її вимогу. ОСОБА_7 забрала у ОСОБА_2 паспорт. На прохання ОСОБА_3 ОСОБА_2 підписав ще розписку про те, що він отримав від останнього грошові кошти 3000 доларів США за продаж будинку. Але цих коштів ОСОБА_2 не отримував від ОСОБА_3. Після посвідчення документів у нотаріуса ОСОБА_2 відвезли до ОСОБА_8, де за декілька днів вони разом пропили отримані грошові кошти. Потім ОСОБА_2 жив в селі Кам'яні Потоки, де він працював на прохання ОСОБА_3. Разом з тим ОСОБА_2 визнав, що до нього не застосовувалося фізичне насильство, його не утримували примусово. Приблизно в травні 2015 року ОСОБА_2 повернувся додому, де сестра ОСОБА_5 повідомила йому, що його частина будинку продана без її попередження за 100000 грн. ОСОБА_2 звертався в міліцію, з приводу обману його при продажу будинку. ОСОБА_2 намагався скасувати видану ним довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 продати будинок, але за відсутності паспорту, він не зміг цього зробити. ОСОБА_2 звертався до міліції з повідомленням про втрату паспорту, таким чином отримав новий паспорт. Внаслідок дій ОСОБА_3, ОСОБА_2 втратив єдине житло. Тому звернувся за захистом до суду.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_9 підтримав позов про скасування довіреності ОСОБА_2, якою він уповноважив ОСОБА_3 продати від його імені належну йому частину будинку, та про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будинку ОСОБА_2, посвідчего нотаріусом ОСОБА_6 Разом з тим, зазначив підставу про скасування визнання недійсними правочинів невиконання ОСОБА_3 свого зобов'язання за укладеними правочинами, а саме не придбання ОСОБА_2 будинку за межами міста Кременчук на отримані від договору грошові кошти.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_10, який представляє його інтереси з травня 2017 року на підставі довіреності, підтримав позов про скасування довіреності ОСОБА_2, якою він уповноважив ОСОБА_3 продати від його імені належну йому частину будинку, та про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будинку ОСОБА_2, посвідчего нотаріусом ОСОБА_6, з наведених підстав. Стверджував, що ОСОБА_2 зловживає алкоголем, не розуміє значення своїх дій та не керує ними, чим скористалися ОСОБА_3 та його поплічники. Внаслідок обману з боку ОСОБА_3, ОСОБА_8, осіб на ім'я ОСОБА_7 та Дмитро, ОСОБА_2 був позбавлений єдиного належного йому житлового приміщення, не отримав грошові кошти від продажу будинку. ОСОБА_7 ОСОБА_3 та його поплічники заволоділи паспортом ОСОБА_2, чим унеможливили своєчасне скасування ним довіреності, якою ОСОБА_3 було уповановажено продати частину будинку. Таким чином укладені ОСОБА_2 правочини не відповідали його внутрішній волі.

Відповідач ОСОБА_11 просив відмовити в задоволенні позову, оскільки оспорювані правочини є правомірними, укладені з дотриманням положень закону, відповідали внутрішній волі ОСОБА_2 на продаж будинку. Під час посвідчення довіреності ОСОБА_2 усвідомлював наслідки своїх дій та керував ними, не перебував в стані алкогольного сп'яніння. ОСОБА_2 отримав кошти від ОСОБА_3 за продаж будинку. Спочатку 16.01.2015 року при оформленні довіреності 15000 грн., потім 23.01.2015 року після отримання дублікату правовстановлюючого документи на належну йому частину будинку ще 3000 доларів США. Таким чином ОСОБА_3 вважав, що повністю розрахувався з ОСОБА_2 за продаж його частини будинку. ОСОБА_3 стверджував, що не відбирав у ОСОБА_2 паспорт, не застосовував до нього будь-якого насильства. Укладення правочинів ОСОБА_2 відповідало його внутрішній волі, були вчинені ним добровільно. ОСОБА_3 повідомляв ОСОБА_5 та її чоловіка про те, що ОСОБА_2 продає належну йому частину будинку. Вперше при огляді будинку в січні 2015 року перед оформленням довіреності та передачею грошових коштів, коли ОСОБА_2 показував ОСОБА_3 свою частину будинку для продажу. Потім при оформленні документів на купівлю-продаж частини будинку, коли 13.02.2015 року з дозволу подружжя ОСОБА_5 на територію будинку був допущений спеціаліст КП «Кременчуцьке МБТІ» для оформлення технічного паспорту для продажу будинку. При цьому ОСОБА_5 повідомила, що не бажає купувати частину будинку ОСОБА_2, не скористалась своїм правом переважної покупки як співвласник нерухомого майна. Крім того ОСОБА_5 була повідомлена письмово нотаріусом про її право переважної покупки частки будинку ОСОБА_2 При цьому ОСОБА_3 вказував на невідповідність пояснень ОСОБА_5 фактичним обставинам справи, оскільки хоча вона і стверджувала, що її не повідомляли про намір ОСОБА_2 продати свою частину будинку, проте при цьому до позову саме вона додала копію посвідченої нотаріусом направленої їй заяви ОСОБА_2 з пропозицією придбати належну їй частину будинку. ОСОБА_3 визнав, що в травні 2015 року при оформленні договору купівлі-продажу належної ОСОБА_2 частини будинку отримав від ОСОБА_4 100000 грн.

Відповідач ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні позову, оскільки оспорювані правочини є правомірними, укладені з дотриманням положень закону. ОСОБА_4 визнав, що придбав на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13.05.2015 року нотаріусом ОСОБА_6, належну ОСОБА_2 частину будинку за 100000 грн. Від імені ОСОБА_2 договір укладався ОСОБА_3, який діяв на підставі доручення. ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 грошові кошти 100000 грн. за придбане майно

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_6 просив відмовити в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_2 має право сам скасувати видану ним довіреність, проте не звертався з відповідним клопотанням до нотаріуса. А оспорюваний договір купівлі - продажу від 13.05.2015 року є правомірний, укладений з дотриманням положень закону. ОСОБА_6 повідомив, що 16.01.2015 року на прохання ОСОБА_2 ним було посвідчено довіреність, якою останній уповноважив ОСОБА_3 вчинити дії, направлені на продаж належної йому частини будинку. При укладенні правочину ОСОБА_2 пред'явив свій паспорт. При цьому ОСОБА_2 не перебував в стані алкогольного сп'яніння, усвідомлював свої дії, керував ними, правочин уклав добровільно, розуміючи його зміст. ОСОБА_6 роз'яснював ОСОБА_2 зміст, укладеного ним правочину. ОСОБА_7 в квітні 2015 року ОСОБА_6 за повторним звернням ОСОБА_2 посвідчив подану ним заяву-повідомлення співвласнику ОСОБА_5 з пропозицією придбати належну йому частину будинку за 100000 грн. При цьому ОСОБА_2 також пред'явив належний йому паспорт. Після отримання ОСОБА_5 зазначеної заяви, по закінченню місячного строку, за відсутності відповідних пропозицій від ОСОБА_5, ОСОБА_6 посвідчив договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 частини будинку. Від імені продавця ОСОБА_2 на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 На момент укладення договору довіреність була чинною, ОСОБА_2 не скасована, цей факт був перевірений. Покупцем по договору був ОСОБА_4 Після укладення договору приблизно в червні 2015 року до ОСОБА_6 звернулися ОСОБА_5 з молодим чоловіком, які спочатку вимагали віддати їм паспорт ОСОБА_2, потім вимагали скасувати довіреність ОСОБА_2 на продаж будинку. Але ОСОБА_6 повідомив, що він не має паспорту ОСОБА_2, та запропонував ОСОБА_2 самостійно звернутися до нього для скасування довіреності, пред'явивши паспорт. Але при цьому повідомив, що договір купівлі-продажу частини будинку, належної ОСОБА_2, вже укладений.

Третя особа ОСОБА_5 просила задовольнити позов ОСОБА_2, скасувати довіреність, якою уповноважено ОСОБА_3 продати належну ОСОБА_2 частину будинку, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї частини будинку. ОСОБА_5 повідомила, що вона та її брат ОСОБА_2 є співвласниками будинку, і кожному належить по ? частці. ОСОБА_2 зловживає алкоголем, раніше неодноразово судимий. В травні 2015 року вона дізналася, що без її повідомлення від імені ОСОБА_2 було продано належну йому частину будинку. Цей правочин укладався ОСОБА_3 При цьому ОСОБА_2 не отримав грошові кошти за продаж будинку, чим фактично був позбавленний обманним шляхом єдиного належного йому житлового приміщення. Разом з тим, ОСОБА_5 визнала, що в січні 2015 року до неї звертався ОСОБА_3, який з її дозволу оглядав належну ОСОБА_2 частину будинку, та правовстановлюючі документи, в лютому за участі спеціалістів проводив огляд для складання технічної документації на будинок. Визнала, що подавала до позову нотаріально-посвідчену заяву ОСОБА_2 з пропозицією їй придбати у нього частину будинку. Повідомила, що після того, як вона дізналася від ОСОБА_3 про продаж частини будинку ОСОБА_2, вона разом з сином і братом зверталися до нотаріуса ОСОБА_6 з вимогою повернути їм паспорт ОСОБА_2 та скасувати довіреність, але нотаріус їм відмовив.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши подані докази, суд встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, посвідчене 02.04.1981 року державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори ОСОБА_12, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 отримали право власності в порядку спадкування в рівних частках на житловий будинок з господарськими приміщеннями, розташовані в м. Кременчук пров. Одеський, 5. (а.с.7).

16.01.2015 року приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 посвідчив Довіреність ОСОБА_2, якою він уповноважив ОСОБА_3 одержати дублікати правовстановлюючих документів та продати або обміняти належну йому частину житлового будинку з господарськими будівлями №5 по пров. Одеський в м. Кременчук за ціну та на умовах на власний розсуд. Для чого ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 право підписати договір купівлі-продажу, міни, розписуватися за ОСОБА_2, одержати належні ОСОБА_2 гроші.

16.01.2015 року ОСОБА_2 дав ОСОБА_3 письмову розписку про отримання від нього грошових коштів в сумі 15000 грн. - завдатку за продаж належної йому ? частини будинку з господарськими будівлями №5 по пров. Одеський в м. Кременчук.

ОСОБА_7 ОСОБА_2 дав ОСОБА_3 письмову розписку від 23.01.2015 року про отримання від нього грошових коштів в сумі 3000 доларів США за продаж належної йому ? частини будинку з господарськими будівлями №5 по пров. Одеський в м. Кременчук.

02.04.2015 року приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 посвідчив заяву ОСОБА_2, якою останній запропонував співвласнику ОСОБА_5 придбати належну йому частину будинку з господарськими будівлями №5 по пров. Одеський в м. Кременчук за 100000 грн.

06.05.2015 року ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів із заявою про невиконання ОСОБА_3 умов договору купівлі-продажу. При цьому в своїй заяві ОСОБА_2 зазначав, що в січні 2015 року дав ОСОБА_3 генеральну довіреність на продаж належної йому частки будинку, за що отримав 15000 грн. За продаж частки будинку ОСОБА_3 повинен був дати ОСОБА_2 ще 10000 грн., але не виконав свого зобов'язання, грошові кошти не віддав. ОСОБА_7 ОСОБА_2 зазначив, що у нього відсутній паспорт, висловив припущення, що паспорт може знаходитись у ОСОБА_3

13.05.2015 року ОСОБА_3, діючи на підставі довіреності, уклав від імені ОСОБА_2 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6, за умовами якого належна ОСОБА_2 ? частина будинку з господарськими будівлями №5 по пров. Одеський в м. Кременчук була продана ОСОБА_4 за 100000 грн., зазначені грошові кошти були передані ОСОБА_3

Суду не було подано докази, що на момент укладення договору купівлі продажу майна від 13.05.2015 року ОСОБА_2 звертався в поліцію із заявою про викрадення у нього паспорту.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд керувався наступними положеннями Закону.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В ст. 11 ЦПК України встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства. Так, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. ОСОБА_7 право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

В ст. 60, 61 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, є правочином. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Так, відповідно до ст. 316, ст. 319 ЦК України, Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 346 ЦК України, Право власності припиняється в тому числі у разі відчуження власником свого майна.

В ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього.

В ст. 237 ЦК України встановлено, що Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст. 238 ЦК України, Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. (ст. 239 ЦК України).

Відповідно до ст. 244 ЦК України, Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

В ст. 248 ЦК України встановлено, що Представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.

Так, відповідно до ст. 249 ЦК України, Особа, яка видала довіреність, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

В ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 214 ЦК України, особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що повноваження суду поширюються на всі правовідносини, що виникають в державі.

Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не подав документи про звернення до нотаріуса із заявою про скасування довіреності, не подав суду постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії скасування довіреності, виданої ним ОСОБА_3 16.01.2015 року. Разом з тим, ОСОБА_2 визнав, що має паспорт КО994007, виданий 25.06.2015 року Крюківським РВ у м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав вважати порушеними, невизнаними чи оспорюваними права позивача ОСОБА_2 щодо скасування довіреності, виданої ним 16.01.2015 року ОСОБА_3, оскільки він має право скасувати її в тому ж порядку, що і видавав, а суд не має права перебирати на себе повноваження інших органів.

Статтею 1 Закону України "Про нотаріат", встановлено, що в Україні покладено на Нотаріат обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладеної в узагальненні "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", суд не повинен перебирати на себе повноваження інших органів або заміняти їх.

В ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З аналізу наведених положень Закону вбачається, що згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, в тому числі: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти субєктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

В ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Учасники процесу визнали, що ОСОБА_2 не визнавався судом недієздатним, не обмежувався в дієздатності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2, його представники та третя особа ОСОБА_5 стверджували, що під час посвідчення довіреності 16.01.205 року ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати внаслідок зловживання алкогольними напоями. Разом з тим відповідач ОСОБА_3 та приватний нотаріус ОСОБА_6 стверджували, що при посвідченні довіреності ОСОБА_2 розумів значення своїх дій, не перебував в стані алкогольного сп'яніння.

В п. 10 Аналізу ВССУ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК.

Обовязковість вимог ст. 145 ЦПК щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання недійсним правочину на підставі ст. 225 ЦК, вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 58 ЦПК.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних обєктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 22 лютого 2000 року № 1489-III «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоровя, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно з постановою ВСУ від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної обставини може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Постановою ВСУ від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14 скасовано судове рішення у справі, предметом позову в якій було визнання недійсним договору купівлі-продажу з направленням справи на новий касаційний розгляд, з тих підстав, що суд не встановив факту неспроможності особи в момент укладення оспореного договору купівлі-продажу квартири розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, вказавши лише, що така її здатність була обмежена.

З дотриманням положень ч.4 ст.10 ЦПК України, суд роз'яснив учасникам процесу обов'язок доказування, в тому числі шляхом проведення судово-психіатричної експертизи для визначення стану ОСОБА_2 в момент укладення правочину. Але відповідних клопотань від позивача та його представників не поступило.

Враховуючи, що відповідно до ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях, обов'язок доказування покладається на сторони, тому за відсутності належних та допустимих доказів, суд вважає недоведеним факт, що в момент посвідчення довіреності чи укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11. 2009 року дано роз'яснення, що відповідно до статей 229233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11. 2009 року дано роз'яснення, що Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

В Аналізі Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, проведеного ВСУ також дано роз'яснення, що відповідно до змісту ст. 230 ЦК ця стаття не повинна поширюватись на односторонні правочини, якими, зокрема, є довіреність, що було підтверджено рішенням Верховного Суду України від 19 липня 2006 р. у справі № 6-7182св06.

Враховуючи те, що вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення, то зазначена норма права застосовується тільки щодо оспорювання договорів та виключається можливість її застосування до односторонніх правочинів.

З пояснень позивача та його представників вбачається, що вони просили суд скасувати довіреність ОСОБА_2 посвідчену нотаріусом 16.01.2015 року, та договір купівлі продажу частини будинку ОСОБА_2, посвідчений нотаріусом 13.05.2015 року, з підстав наявності помилки чи обману щодо розрахунку одержання ОСОБА_2 користі від вчиненого правочину, проте така помилка не має правового значення.

Враховуючи, що ОСОБА_2 посвідчив довіреність 16.01.2015 року, якою уповноважив ОСОБА_3 вчинити дії, направлені на продаж належної йому частки будинку №5 по пров. Одеський в м. Кременчук, а сам договір купівлі - продажу від імені ОСОБА_2 був укладений ОСОБА_3 лише 13.05.2015 року, разом з тим сам ОСОБА_2 заперечував, що в цей період до нього застосовувалось насильство чи позбавлення його волі, тому суд вважає, що в разі невідповідності волі дійсному волевиявленню ОСОБА_2 мав достатньо часу навіть в разі відсутності паспорту для його відновлення та для скасування довіреності.

Навпаки з пояснень учасників та з поданих суду документів вбачається, що в січні 2015 року ОСОБА_2 показував ОСОБА_3 свою частину будинку для продажу, двічі брав у ОСОБА_3 кошти за продаж будинку, в квітні 2015 року з паспортом звертався до нотаріуса із заявою про повідомлення співвласника про продаж будинку. Ще 06.05.2015 року він звертався до правоохоронних органів із заявою про невиконання умов договору купівлі-продажу ОСОБА_3, а саме не здійснення повного розрахунку за продаж його частини будинку.

Наведене вказує на те, що ОСОБА_2 на момент посвідчення правочинів, а саме довіреності та договору купівлі-продажу не помилявся щодо природи правочину, мав намір продати належну йому частину будинку, що відповідало його внутрішній волі, та зовнішньому волевиявленню.

Навіть в подальшому при зверненні до правоохоронних органів зі скаргами, в липні-листопаді 2015 року, ОСОБА_2 визнавав, що він мав намір продати належну йому частку в будинку, в чому просив допомоги у ОСОБА_3, проте потім після укладення правочинів зрозумів, що отримає недостатньо користі від вчиненого правочину, а тому вважав порушеними свої права.

З огляду на наведене, суд не вбачає наявність помилки чи обману ОСОБА_2, які могли бути підставою для скасування довіреності та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Оскільки з пояснень ОСОБА_2, даних ним в судовому засіданні, вбачається, що до нього не застосовувалось насильство в період укладення оспорюваних правочинів, тому відсутні підстави для визнання цих правочинів недійсними відповідно до ст.231 ЦК України.

Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Хоча ОСОБА_2 і стверджував, що вчинив оспорюваний ним правочин в стані алкогольного сп'яніння у зв'язку з відсутністю коштів для подальшого придбання алкогольних напоїв. Проте зазначену обставину суд не вважає тяжкою.

Крім того суд не вбачає підстав вважати, що договір купівлі-продажу частини будинку, був укладений ОСОБА_3 на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_2

Так, з умов договору вбачається, що при оформленні договору купівлі-продажу проводилась незалежна оцінка майна. Відповідно до звіту, виданого ТОВ «Схід-Експерт» від 12.05.2015 року, ринкова вартість об'єкта нерухомості становить 90300 грн.

Доречі така вартість об'єкта нерухомості представником позивача ОСОБА_10 вважалась навіть завищеною.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_2 частини житлового будинку №5 по провулку Одеському в м. Кременчук від 13.05.2015 року.

Відповідно позовна вимога ОСОБА_2 щодо сасування державної реєстрації договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 13.05.2015 року - не може бути задоволена з підстав, передбачених ст.41 Конституції України, ст.319, ст.321 ЦК України.

В п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року дано роз'яснення, що за змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Суд критично відноситься к доводам ОСОБА_2 про те, що він не отримував від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3000 доларів США за продаж належної йому частину будинку, оскільки цей факт підтверджується розпискою, написаною ним власноручно.

Суду не було подано допустимі докази про обіцянку ОСОБА_3 придбати будинок ОСОБА_2 замість проданого.

Разом з тим, хоча ОСОБА_3 стверджував, що він розрахувався в повному обсязі с ОСОБА_2 за продаж будинку. Проте суд вважає, що такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи. Так, з пояснень ОСОБА_3 вбачається, що при продажу частини будинку ОСОБА_2 він діяв на підставі довіреності від 16.01.2015 року. Інших правочинив в письмовій формі, посвідчених нотаріусом, з цього приводу між ними не укладалось.

Враховуючи, що за умовами довіреності, посвідченої 16.01.2015 року, ОСОБА_2 надано ОСОБА_3 право підписати договір купівлі-продажу від його імені, та одержати належні ОСОБА_2 гроші.

Проте відповідно до поданих суду розписок за продаж частини будинку ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 16.01.2015 року 15000 грн., а 23.01.2015 року 3000 доларів США, що по курсу НБУ в цей день 15.7921 грн. за 1 долар США становило 47376,30 грн.

Таким чином ОСОБА_3, отримавши при укладенні договору купівлі-продажу від 13.05.2015 року від ОСОБА_4 100000 грн. за частину будинку ОСОБА_2, в порушення умов довіреності від 16.01.2015 року, в порушення положень ст. 237, 238, 244 ЦК України, не виконав свого обов'язку та не передав ОСОБА_2 інші отримані кошти.

Проте невиконання ОСОБА_3 умов правочину та стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів - не було предметом позову ОСОБА_2

Також суд критично відноситься к доводам позивача ОСОБА_2, його представників та третьої особи ОСОБА_5 про неправомірність оспорюваного правочину у зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 обов'язку повідомлення співвласника ОСОБА_5 про продаж будинку.

Так, відповідно до ст.362 ЦК України, У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Як вбачається з матеріалів позову, в даній справі співвласник ОСОБА_5 не зверталася до суду за захистом свого переважного права купівлі. ОСОБА_5 не уповноважувала ОСОБА_2 звернутися до суду за захистом таких її прав.

А відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, викладених в положеннях ст.10, ст.11 ЦК України, розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд не має повноважень вийти за межі позову, не має повноважень вирішувати питання про захист осіб, які не зверталися до суду в порядку, встановленому законом.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про скасування довіреності, визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та скасування його державної реєстрації.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 79, 81, 88, 212 - 215, 222, 223 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі третіх осіб ОСОБА_5, приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, Центру надання адміністративних послуг про скасування довіреності, визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна та скасування його державної реєстрації.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області через Крюківський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів після отримання копії цього рішення.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_1