Справа № 159/2522/17
Провадження № 2/159/898/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді Лесика В.О..,

за участі секретаря Жукової Ю.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою №12 у будинку №64 по вулиці Незалежності в м. Ковель Волинської області.

У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. 03 березня 2008 року він зареєстрував у вказаній квартирі місце проживання відповідача ОСОБА_3. 28 серпня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, який 04 квітня 2012 року рішенням Ковельського міськрайонного суду було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка продовжувала декілька років проживати в спірній квартирі, при цьому оплати за житлово-комунальні послуги не вносила взагалі. У травні 2016 року відповідачка виселилась із спірної квартири, забравши всі свої речі і переїхали жити до своєї матері. Приблизно через місяць після виселення з квартири, відповідачка скориставшись тим, що замок не був замінений та маючі ключі проникла до квартири і викрала у позивача оригінали документів на квартиру. До теперішнього часу відповідачка зареєстрована у вказаній квартирі, вимоги позивача, щодо зняття з реєстраційного обліку ігнорує. Крім цього позивач, посилається на рішення Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2017 року, яким рішення Ковельського міськрайонного суду від 07 березня 2017 року в частині встановлення факту проживання відповідачки ОСОБА_3 та позивача однією сімєю без реєстрації, шлюбу, визнання квартири їх спільною сумісною власністю, визнання за кожним із ним права власності по ? частині на квартиру АДРЕСА_2, скасовано і у позові відмовлено. Таким чином, позивач вважає, що відповідачка не являється співвласницею спірної квартири. З посиланням на норми ст.ст.316, 319,383, 405,406 Цивільного Кодексу України та ст.156 Житлового Кодексу України прохає суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачку ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою №12 по вул.Незалежності,64 в м.Ковелі Волинської області.

У ході судового розгляду позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві і прохають його задовольнити. Крім того, позивач ОСОБА_1 додатково пояснив, що відповідач ОСОБА_3 добровільно залишила місце проживання разом з малолітньою дитиною більше року тому і наданий час проживає разом з малолітньою дитиною в іншому місці. Не заперечує тієї обставини, що після виселення відповідачки, приблизно в червні 2016 року замінив дверний замок, в звязку з крадіжкою документів з квартири, проте дублікат ключів відповідачці не передавав. Не заперечує також, що наданий час в спірній квартирі знаходиться частина особистих речей відповідачки та дитини. Вказує,

що недавно передав відповідачці частину меблів. Вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки він є єдиним власником житлового приміщення, а відповідачка є її бувшим членом сімї. Разом з тим, не заперечує про залишення місця реєстрації дитини за його місцем проживання.

Відповідач ОСОБА_3та представник відповідача ОСОБА_4, позову не визнали. Заперечуючи проти позову покликаються на наступні обставини: приблизно у червні 2016 року позивач ОСОБА_1, наніс їй побої, вигнав з спірної квартири, а тому вона разом з малолітньою дитиною була змушена проживати у своїх батьків, при цьому в квартирі залишилась частина її особистих речей, речей малолітньої дитини, меблі і т.п. Вказує, що не втратила інтересу до цього житла і вважає його спільною власністю, із цих підстав між ними існує спір, щодо права власності на дану квартиру. Вона неодноразово намагалась зайти в квартиру, проте позивачем було замінено дверний замок на новий, дублікат ключа якого, позивач їй не надав. З цих підстав вона зверталась в правоохоронні органи. Ствердила також, що на даний час в спірній квартирі продовжують знаходитись частина її одягу , інші речі та меблі, як і речі спільної малолітньої дитини. Не заперечує тієї обставини, що недавно позивач їй повернув частину меблів. Вважає, що в задоволенню позову слід відмовити.

В судовому засіданні представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради, ОСОБА_5, висловив думку щодо відмови в позові, виходячи з інтересів спільної малолітньої дитини сторін, яка на даний час фактично позбавлена права на спірне житло.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка та дослідивши письмові докази у справі суд приходить до висновку, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що сторони у справі позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі.

04 квітня 2012 року рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (ОСОБА_6( ОСОБА_7, зареєстрований 28 серпня 2009 року відділом ДРАЦСу по м.Ковелю Ковельського МРУЮ Волинської області, актовий запис №344.

Сторони у справі є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з малолітньою донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказані, вище обставини визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а тому не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 61 ЦК України.

Згідно ст. 72 ЖК України передбачено можливість визнання у судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає ту обставину, що відповідачка з моменту розірвання шлюбу перестала бути членом його сімї, а також не являється співвласницею квартири №12 розташованої по вул.Незалежності,64 в м.Ковелі,а відтак втратила право на вказане житлове приміщення.

Згідно ст. 69 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як на доказ обставин, зазначених у обґрунтування позову, позивач покликається на рішення Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2017 року згідно, якого рішення Ковельського міськрайонного суду від 07 березня 2017 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сімєю без реєстрації, шлюбу, визнання квартири їх спільною сумісною власністю, визнання за кожним із ним права власності по ? частині на квартиру АДРЕСА_2, скасовано, а у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з січня 2007 року по 27 серпня 2009 року, визнання квартири АДРЕСА_2 їх спільною сумісною власністю та її розподіл відмовлено.

Разом з тим, згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.06.2017 року , вбачається, що відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Відтак, вказані вище підстави дають суду вважати, що між сторонами по справі існує спір про встановлення факту проживання сторін однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Також, позивач не надав суду належних доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач разом з малолітньою дитиною сторін забезпечена іншим житлом та добровільно залишила місце проживання . Зокрема, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна 91790966 від 12.07.2017 року, доводиться та обставина, що право власності на квартиру №12, розташовану по вул.Незалежності, 64 в м.Ковелі, зареєстровано за позивачем ОСОБА_1.

Сторонами у справі не заперечується той факт, що в спірній квартирі позивачем змінено замки, проте дублікат ключів відповідачу ОСОБА_3 не надавався. Дана обставина підтверджується висновками про результати розгляду працівниками поліції повідомлення громадянки ОСОБА_3 від 04.10.2016 року та 12.10.2016 року, згідно яких відповідачка зверталась до правоохоронних органів із заявами про конфлікт з позивачем та неможливості ОСОБА_3 зайти в квартиру через заміну замків.

Знайшли своє ствердження в судовому засіданні і пояснення відповідачки ОСОБА_3., щодо причин, які спонукали її та їхньої малолітньої дочки виїхати із спірної квартири. Зокрема, в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, пояснив, що квартира №12, розташована по вул. Незалежності, 64 в м.Ковелі, придбана за спільні кошти сторін. Також, підтвердив ту обставину, що фактично відповідачка з малолітньою донькою, влітку 2016 року виселилась з спірної квартири з підстав нанесених їй позивачем побоїв.

Крім того, 15.08.2017 року відповідачка ОСОБА_3 зверталась в правоохоронні органи, з причин конфлікту з позивачем, про що свідчить відповідне повідомлення Ковельського ВП ГУНП у Волинській області.

За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.

Разом з тим, зясовуючи причини відсутності відповідача ОСОБА_3 понад встановлені строки, які підтверджені обставинами викладеними вище, суд приходить до висновку, що не проживання у вказаній квартирі більше року відповідачем зумовлена обєктивними причинами, і визнання її такою, що втратила права на житло, потягне за собою порушення її конституційного права на житло.

Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що інтересу до спірного житла відповідач ОСОБА_3 не втратила, іншого житла не має. Відсутність відповідача за місцем реєстрації, за тих обставин, які були встановлені в суді не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а отже в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст..ст.29, 316, 317, 321, 379, 383,405 ЦК України, ст.ст.15,60, 197, 202, 209-212 ЦПК України,

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою №12 по вул.Незалежності,64 в м.Ковелі Волинської області - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:ОСОБА_9