Справа № 505/3378/16-ц
Провадження № 2/505/221/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.11.2017 року Котовський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Нікітішина В.П.

при секретарі Бондаренко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Подільську Одеської області цивільну справу за позовом Керівника Котовської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах Держави України в особі Подільської міської ради, в особі Комунального виробничого експлуатаційного підприємства "Подільськтеплокомуненерго" до ОСОБА_1 про стягнення 122 220,40 грн. шкоди заподіяної державі внаслідок скоєного кримінального правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Керівник Котовської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах Держави України в особі Котовської міської ради, в особі Комунального виробничого експлуатаційного підприємства "Котовськтеплокомуненерго" звернувся 21 вересня 2016 року в суд з цим позовом, стверджуючи, що вироком Котовського міськрайонного суду від 17.06.2014 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади, повязані з організаційно-розпорядними функціями строком на 1 (один) рік. На підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році», ОСОБА_1 звільнено повністю від відбування призначеного покарання.

Зазначеним вироком суду встановлено, що ОСОБА_1, з 14.03.2001 обіймав посаду директора виробничого експлуатаційного підприємства «Котовськтеплокомуненерго» та здійснював поточне керівництво підприємством.

З вироку вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з метою реалізації свого злочинного наміру, заподіяв КВЕП "Котовськтеплокомуненерго" матеріальну шкоду у розмірі 122220,40 грн.

Так, тривалий час, а саме, майже 2 роки з моменту притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, Котовською міською радою в особі Комунального виробничо-експлуатаційного підприємства «Котовськтеплокомуненерго» цивільно-правових заходів, направлених на повернення незаконно отриманих коштів ОСОБА_1 не вжито, збитки державі не відшкодовано, що призвело до ненадходження коштів до місцевого бюджету, та порушує інтереси держави.

Викладені обставини є підставою та обумовлюють необхідність представництва Котовської місцевої прокуратури інтересів держави в особі Котовської міської ради Одеської області в особі КВЕП «Котовськтеплокомуненерго».

Позивач просив суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) шкоду, заподіяну внаслідок скоєння кримінального правопорушення в сумі 122 220,40 грн. на користь Котовської міської ради Одеської області в особі комунального виробничо-експлуатаційного підприємства «Котовськтеплокомуненерго».

Представник Котовської місцевої прокуратури Одеської області у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги у повному обсязі.

Представник Подільської (до перейменування Котовської) міської ради в судове засідання не зявився без пояснення причин цьому. Будь-якої позиції за позовом не виказав.

Представник КВЕП «Подільскеплокомуненерго» (до перейменування КВЕП "Котовськтеплокомуненерго") у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника цього підприємства та підтримав позов прокурора у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 заявив клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності та на підставі цього просив відмовити у позові в повному обсязі.

Вислухавши сторони та дослідивши письмові докази у справі, оглянувши матеріали кримінальної справи №505/5997/13-к за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.2 ст.191 КК України, суд приходить до висновку про таке.

Судом встановлено, що вироком Котовського міськрайонного суду від 17.06.2014 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади, повязані з організаційно-розпорядними функціями строком на 1 (один) рік. На підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році», ОСОБА_1 звільнено повністю від відбування призначеного покарання.

Зазначеним вироком суду встановлено, що ОСОБА_1, з 14.03.2001 обіймав посаду директора виробничого експлуатаційного підприємства «Котовськтеплокомуненерго» та здійснював поточне керівництво підприємством.

Так, в березні 2011 року ОСОБА_1 отримав у СПД ОСОБА_3, який здійснює роздрібну торгівлю невживаними товарами, два незаповнені бланки накладних з відтиском печатки СПД ОСОБА_3 та його підписом.

В подальшому ОСОБА_1, надав до бухгалтерії КВЕП «Котовськтеплокомуненерго» накладну №71 від 10.09.2010, відповідно до якої, СПД ОСОБА_3 нібито реалізував КВЕП «Котовськтеплокомуненерго» 60 тон солі вартістю 25200 грн., 120 кг фарби на суму 2810 грн. 40 коп., після чого, комунальне підприємство перерахувало на рахунок СПД ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 28010 грн. 40 коп. (60 тон солі вартістю 25200 грн., та 120 кг., фарби вартістю 2810 грн. 40 коп.), хоча фактично придбав у СПД ОСОБА_3 . для особистих цілей товар у вигляді жалюзі, штор та гаражних воріт.

В подальшому, ОСОБА_1, не укладаючи фактично договір на постачання товарів, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, умисно заповнив бланки накладних, отриманих від СПД ОСОБА_3 з відтиском печатки та його підписом, а саме до бланку №72 від 16.03.2011 зазначив відомості про те, що 10.09.2010 СПД ОСОБА_3 реалізував до КВЕП «Котовськтеплокомуненерго» 90 тон солі вартістю 37800 грн. та 790 кг бітуму вартістю 55030 гривень.

В подальшому, ОСОБА_1 вищезазначені бланки надав до бухгалтерії, після чого підприємством здійснено перерахунок грошових коштів на рахунок СПД ОСОБА_3 на загальну суму 43330 гривень, хоча фактично ОСОБА_1 для особистих цілей придбав у СПД ОСОБА_3 за вказані кошти товар у вигляді жалюзі, штор та гаражних воріт.

Також, в 2012 році, ОСОБА_1, маючи умисел на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання своїм службовим становищем, з метою особистого збагачення, достовірно знаючи, що на підприємстві утворилися залишки солі, в порушення Розділу 2 контракту від 19.04.2011, Договору про повну матеріальну відповідальність від 01.01.2009, статуту КВЕП «Котовськтеплокомуненерго», ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», без укладання договору на постачання товарів, згідно накладної №136 від 06.04.2012 придбав у СПД ОСОБА_4 для потреб підприємства сіль в кількості 96 тон, вартістю 530 грн. за 1 тону, на загальну суму 50880 гривень.

В подальшому, ОСОБА_1 придбану сіль в кількості 96 тон, яку незаконно привласнив собі, розпорядився на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_1 завдав збитки КВЕП «Котовськтеплокомуненерго» на суму 122 220,40 грн.

За частиною 4 статті 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Роз'яснюючи вказане положення кодексу, Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначив, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи.

Викладені в позові обставини справи щодо розміру збитків та вини відповідача у цьому правопорушенні визнаються сторонами та підтверджуються матеріалами кримінальної справи щодо ОСОБА_1, а тому не підлягають доказуванню згідно положень ч.1 ст.61 ЦПК України.

Отже, виходячи з предмету спору та обставин справи судом вирішується питання лише щодо відшкодування шкоди (збитку) нанесеного підприємству його працівником під час виконання трудових обовязків.

Правовідносини щодо матеріальної відповідальності працівників визначені главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року (далі - Положення), які регулюють, зокрема, підстави, умови матеріальної відповідальності працівників та її розмір.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1 п.3 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до абз. 2 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Відповідно до частини третьої статті 130 КЗпП України, матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст.137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обставину, за якої шкоду заподіяно. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, незалежно від його майнового стану, за винятком випадків, коди шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

Отже, виходячи з обставин цієї справи вина відповідача у нанесенні КВЕП «Котовськтеплокомуненерго» під час виконання ним трудових обовязків директора цього підприємства матеріальної шкоди у розмірі 122 220,40 грн. є належно обґрунтованою і доведеною матеріалами справи.

Разом з цим, вирішуючи питання щодо застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третястатті 233 КЗпП України).

Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України. Спірні правовідносини у справі, яка переглядається, регулюються положеннями КЗпП України, статтею 233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Прийняття постанови про порушення кримінальної справи не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, здатних підтвердити початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день прийняття постанови про порушення кримінальної справи відносно особи чи оголошення їй підозри, яка є відповідачем у цивільній справі про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов'язків, не слід вважати днем виявлення шкоди, заподіяної цим працівником, у разі наявності акта або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день прийняття постанови про порушення кримінальної справи чи оголошення підозри відносно особи, яка є відповідачем у цивільній справі про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов'язків, не слід вважати днем виявлення шкоди, заподіяної цим працівником, у разі наявності акта або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року № 6-1263цс15.

Згідно матеріалів кримінальної справи вбачається, що завдана відповідачем шкода була виявлена згідно ОСОБА_3 ревізії фінансово-господарської діяльності підприємства КВЕП «Котовськтеплокомуненерго» за 2011 рік та завершений звітний період 2012 року №830-36/004 від 22.02.2013 року (а.с. 84-102 т.1 справи №505/5997/13-к).

До суду з відповідним позовом позивач звернувся тільки 21.09.2016 року, тобто з пропуском установленого статтею 233 КЗпП України річного строку для звернення в суд з відповідним позовом.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період часу, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Клопотання про поновлення строку позовної давності позивачем не заявлялось.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Твердження представника позивача, що строк позовної давності у три роки слід рахувати з дня оголошення підозри відповідачу, тобто 19.05.2014 року (а.с.262-264 т.2 справи №505/5997/13-к) суд вважає безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Тому оскільки строк позовної давності на момент звернення позивача до суду збіг і стороною відповідача заявлено клопотання про застосування позовної давності, вимоги позову щодо стягнення з відповідача 122 220,40 грн. шкоди заподіяної державі внаслідок скоєного кримінального правопорушення задоволенню не підлягають за спливом строку позовної давності.

Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Керівнику Котовської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах Держави України в особі Подільської міської ради, в особі Комунального виробничого експлуатаційного підприємства "Подільськтеплокомуненерго" у позові до ОСОБА_1 про стягнення 122 220,40 грн. шкоди заподіяної державі внаслідок скоєного кримінального правопорушення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд, який його постановив на протязі 10 днів з дня його проголошення, а особами які не були присутніми у судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Су д д я