Справа № 161/590/17 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/498/17 Категорія: 81 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Стрільчук В.А., Здрилюк О.І.,

секретар судового засідання Галицька І.П.,

з участю скаржника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо відкриття виконавчого провадження, опису та арешту майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено визнати неправомірними дії державного виконавця в частині винесення постанови про арешт майна боржника від 11.01.2017 року в частині накладення арешту на все майно ОСОБА_1 та скасувати дану постанову.

В задоволені решти вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою в частині відмови в задоволені вимог скарги, щодо постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про опис та арешт майна, скаржник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції в частині відмови в задоволені скарги, щодо відкриття виконавчого провадження скасувати та постановити нову ухвалу, якою її скаргу задовольнити повністю.

В іншій частині ухвала, якою задоволено вимоги скарги ОСОБА_1 жодною із сторін не оскаржується, а тому колегією суддів не переглядається.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Постановляючи ухвалу в частині вимог про відмову в задоволені скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця при відкритті виконавчого провадження, арешті та описі майна, відповідали положенням Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час їх винесення.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Відповідно до ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 29.11.2016 року) розглянувши заяву стягувача, старшим державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 53004586.

У вказаній постанові державним виконавцем було зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 2900 гривень.

Постанова про відкриття провадження була направлена боржнику 07.12.2016 на адресу вказану у виконавчому документі, а саме м. Луцьк, вул. Шота Руставелі, 13а,69.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомлений про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі

Зазначену постанову ОСОБА_1 отримала 05 січня 2017 року, що підтверджується відстеженням реєстрованого поштового відправлення Укрпошти.

Згідно з ч.1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. ( ч. 5,6. ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Стаття 27 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р., виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи

Даною статтею передбачений вичерпний перелік обставин за наявності яких виконавчий збір не стягується.

Враховуючи зазначені норми Закону «Про виконавче провадження» в редакції чинній на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем правомірно було зазначено про стягнення виконавчого збору в сумі 2900 гривень, як це передбачено ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки мінімальний розмір заробітної плати на момент виникнення спірних правовідносин становив 1450 гривень.

Доводи скаржника про необхідність зазначення в тексті постанови розміру мінімальної заробітної плати, станом на час винесення постанови, є безпідставними, оскільки необхідність такого зазначення ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачена.

Підставою оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 зазначила, що така винесена на підставі заяви від 28.11.2016 року представника ТзОВ «Термінус» ОСОБА_4, при тому що у матеріалах справи заходилася заява про примусове виконання рішення директора ТзОВ «Термінус» Коломієць від 12.07.2016, а відтак виконавче провадження підлягало відкриттю за нормами ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року .

Однак такі підстави оскарження є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами виконавчого провадження.

Постановою державного виконавця від 16.07.2016 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження відповідно до п. 6. ч. 1 ст. 26 ЗУ«Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року .

Повторне звернення стягувача відбулось у листопаді 2016 року та за положеннями ЗУ« Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження щодо примусового виконання рішення Апеляційного суду Волинської області від 19.04.2016 року.

В матеріалах справи відсутні заяви, щодо уточнень підстав оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження.

Беручи до уваги викладене, примусове виконання рішення починається з моменту відкриття виконавчого провадження, що є безумовною підставою для стягнення виконавчого збору, оскільки рішення суду не було виконано боржником в добровільному порядку, тобто до моменту відкриття виконавчого провадження.

На момент відкриття виконавчого провадження Законодавець передбачає і стягнення виконавчого збору за виконання рішення немайнового характеру.

З огляду на зазначені норми Закону, державним виконавцем правомірно відкрито виконавче провадження, оскільки виконавчий документ відповідав вимогам ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження», а також в постанові про відкриття провадження у справі, державним виконавцем на підставі ст. 26, 27 ЗУ «Про виконавче провадження» правомірно зазначено про стягнення виконавчого збору в сумі 2900 гривень.

Доводи скаржника, про те що державний виконавець не переконався, що ТзОВ «Термінус» виконало свої зобовязання перед ОСОБА_1, і набуло права вимагати виконання зобовязань від ОСОБА_1, як це передбачено рішенням Апеляційного суду Волинської області, є безпідставними.

В судовому засіданні встановлено, що станом на 29 листопада 2016 року ТзОВ «Термінус» у повному обсязі виплатило ОСОБА_1 12481 гривень сплачених за товар коштів, а відтак і набуло права вимагати виконання рішення суду від ОСОБА_1. Державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження цілком правомірно було встановлено відсутність правових підстав відмовити у такому відкритті.

Відтак встановивши відповідність дій державного виконавця, щодо відриття виконавчого провадження вимогам ЗУ «Про виконавче провадження», суд першої інстанції підставно відмовив у задоволені скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області, щодо відкриття виконавчого провадження, а також стягнення виконавчого збору.

Постанова державного виконавця від 20.01.2017 року про опис та арешт майна боржника винесена з дотриманням приписів ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» з метою забезпечення реального виконання рішення суду.

При цьому слід зауважити, що отримана 11.01.2017 року державним виконавцем інформація з Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України свідчила про відсутність у ОСОБА_1 сум доходів та відкритих в банківських установах рахунків , які б могли забезпечити виконання рішення суду.

Відтак встановивши відповідність дій державного виконавця, щодо відриття виконавчого провадження, а також щодо опису та арешту рухомого майна вимогам Закону, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволені скарги ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території держави.

Таким чином, на державі лежить прямий обовязок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невідємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права.

Судовому захисту підлягають порушені, не визнані або оспорювані права та інтереси особи.

Звертаючи до суду з скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 не обґрунтувала, які її права порушуються такими діями чи процесуальними документами державного виконавця. З встановлених обставин вбачається, що рішення суду тривалий період часу не виконувалось добровільно, чим фактично порушувались права стягувача, при цьому ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, щодо неможливості виконання зобовязання встановленого рішенням суду у добровільному порядку.

Вирішуючи даний спір та частково задовольняючи скаргу ОСОБА_1, суд не вирішив питання розподілу судових витрат, як того вимагає ст.88 ЦПК України.

Питання відшкодування витрат на правову допомогу врегульовано ст. 84 ЦПК України, відповідно до частини 1 та 2 якої витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу слід врахувати що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( ст. 6 ЗУ від 05.07.2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підстав довіреності чи відповідного договору ( ст.ст.12,42,56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений ЗК від 20.12.2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Зазначені витрати мають бути документально підтвердженні та доведені.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження оплати витрат на правову допомогу в розмірі 8500 гривень, скаржником надано договір про надання правової допомоги від 16 січня 2017 року, укладений між адвокатом ОСОБА_5 та ОСОБА_1Я.( а.с.76); Довідку - розрахунок про розмір судових витрат повязаних з наданням правової допомоги ОСОБА_1 ( а.с.74); квитанцію до прибуткового касового ордеру від 16.01.2017 року на суму 8500 гривень.

Разом з тим, як вбачається з проведеного розрахунку витрат на правову допомогу адвокатом ОСОБА_5, використано розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на час проведення такого розрахунку, що не узгоджується з приписами Законів, що регулюють дані правовідносини.

Відповідно до п. 36 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року внесені зміни у Закон України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" у статті 1 слова "встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі" замінити словами і цифрою "прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року"; у частині першій статті 2 слова "встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі" замінити словами і цифрою "прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".

Таким чином для розрахунку витрат на правову допомогу слід використовувати розмір прожиткового мінімуму розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а не розмір мінімальної заробітної плати.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції частково задовольнив скаргу ОСОБА_1, отже на користь останньої повинні були стягнутись витрати на правову допомогу в розмірі задоволених позовних вимог.

За таких обставин справи, з Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2125 гривень витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року в даній справі змінити, доповнивши резолютивну частину ухвали реченням такого змісту: «Стягнути з Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області в користь ОСОБА_1 2125 гривень витрат на правову допомогу».

В решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: