Головуючий суду 1 інстанції - Чехов С.І.
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 418/714/16-ц
Провадження № 22ц/782/266/17
УХВАЛА

Іменем України

11 травня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Коротенка Є.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на заочне рішення Міловського районного суду Луганської області від 20 березня 2017 року

за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Микільської сільської ради Міловського району Луганської області, Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою у порядку спадкування за законом, визнання у рівних частках права на фермерське господарство «Кравцово» у порядку спадкування за законом, третя особа - приватний нотаріус Міловського районного нотаріального округу Луганської області Нєдовєсова Наталія Миколаївна,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Микільської сільської ради Міловського району Луганської області, Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою у порядку спадкування за законом, визнання у рівних частках права на фермерське господарство «Кравцово» у порядку спадкування за законом, в обґрунтування якого вказали, що ОСОБА_5 є їхнім батьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті відкрилась спадщина та спадкоємцями першої черги за законом є позивачі по справі. Оформивши спадщину, 04 травня 2013 року позивачі уклали договір про поділ спадкового майна. Окрім майна, зазначеного у цьому договорі, їх батько був головною фермерського господарства «Кравцово», яке розташоване на території Луганської області, Міловського району, село Водянолипове, та йому було виділено в постійне користування для ведення фермерського господарства земельну ділянку загальною площею 48,13 га, в тому числі ріллі 43,73 га, пасовища 4,40 га на захід від села Водянолипове із земель запасу.

25 квітня 2016 року приватним нотаріусом Міловського районного нотаріального округу Луганської області позивачам було відмовлено в оформленні права на фермерське господарство після смерті батька тому, що відсутні документи підтверджуючі зареєстровані права на цілісний майновий комплекс фермерського господарства «Кравцово» згідно діючого законодавства.

Позивачі просили суд визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 48,13 га, в тому числі ріллі 43,73 га, пасовища 4,40 га на захід від села Водянолипове із земель запасу, що знаходиться на території Луганської області, Міловського району, села Водянолипове у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частинах право на фермерське господарство «Кравцово», що знаходиться на території Луганської області, Міловського району, села Водянолипове, загальною площею 48,13 га, в тому числі ріллі 43,73 га, пасовища 4,40 га на захід від села Водянолипове із земель запасу, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Міловського районного суду Луганської області від 20 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Микільської сільської ради Міловського району Луганської області, Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою у порядку спадкування за законом, визнання у рівних частках права на фермерське господарство «Кравцово» у порядку спадкування за законом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на неправильне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку доказів, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали.

Позивач ОСОБА_3, відповідачі та третя особа в судове засідання не з'явилися, про час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення виходив з того, що позивачами не надано до суду відомостей про статутний капітал фермерського господарства, знаходження його у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб, про продовження або припинення діяльності фермерського господарства. Також суд вважав, що оскільки між власником спірної земельної ділянки, яким є держава, та головою фермерського господарства при житті не укладався договір, положенням якого передбачалась можливість передачі в порядку спадкування право користуванням чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, тому відсутні підстави для визнання за спадкоємцями права користування чужою землею.

Вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи і відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення та правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року № 6-2329цс16, від 23 листопада 2016 року № 6-3113 цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом встановлено, що батьками позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) є ОСОБА_5 та ОСОБА_7, про що свідчать копії свідоцтв про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 26 липня 2017 року.

04 травня 2013 року позивачі уклали договір про поділ спадкового майна, а саме житлового будинку, будівлі гаражу, земельної ділянки під житловим будинком та набули на це майно право власності.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК Україниправо власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК Україниправо власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК Українигромадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що розпорядженням представника президента України - голови Міловської районної державної адміністрації від 29 березня 1994 року ОСОБА_5 в користування була надана земельна ділянка загальною площею 48,13 га, з яких 43,73 га ріллі, 4,40 га пасовища для ведення фермерського господарства.

Судом установлено, що в березні 1994 року Міловською райрадою народних депутатів ОСОБА_5 на підставі розпорядження голови Міловської районної державної адміністрації Луганської області від 29 березня 1994 року № 84/1 видано державний акт НОМЕР_1 на право постійного користування землею площею 48,13 га для ведення крестьянського/фермерського господарства, яка розташована на території Микільської селищної ради Міловського району Луганської області.

Отже, у ОСОБА_5 виникло право постійного користування земельною ділянкою, площею 48,13 га на підставі державного акту на право постійного користування землею.

Згідно статуту фермерське господарство «Кравцово» зареєстроване 14 грудня 1998 року № 0010163, взято на облік в управлінні статистики 18 грудня 1998 року код ЕДРПО 21776213.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що земельна ділянка площею 48,13 га, яка розташована на території Микільської селищної ради Міловського району Луганської області, була надана не фермерському господарству «Кравцово», яке зареєстровано 14 грудня 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серія АОО № 331795, а громадянину ОСОБА_5 як фізичній особі для ведення крестьянського/фермерського господарства, тобто ще до створення фермерського господарства.

Відповідно до статті 1216 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК Українидо складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснено, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України(у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК Україниправо користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Частиною третьою статті 102-1 ЗК України передбачено, що право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу.

Аналіз зазначених вище норм права дає підстави для висновку, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) в силу вимог ЦК України та ЗК України виникає саме на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки та землекористувачем.

За інформацією головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 15.08.2016 року, яка викладена у листі від 15.08.2016 року, земельна ділянка площею 48,13 га розташована за межами населених пунктів, відносить до земель сільськогосподарського призначення, є державною власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно листа Луганської обласної військово-цивільної адміністрації від 23.08.2016 року органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, який згідно статті 123 Земельного кодексу України передає земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності є Головне управління Держгеокадастру у Луганській області.

Як зазначалося вище ОСОБА_5 користувався спірною земельною ділянкою на підставі державного акта на право постійного користування землею НОМЕР_1 та за життя не переоформив у встановленому законом порядку надане йому право постійного користування земельною ділянкою або право оренди. Між органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та головою фермерського господарства «Кравцово»не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), тому спадкодавцем користування земельною ділянкою не здійснювалося на підставі договору емфітевзису.

Статтею 1225 ЦК України не передбачено можливість успадкування права постійного користування земельною ділянкою, а ч. 1 ст. 407 ЦК України та ч. 1 ст. 102-1 ЗК України передбачено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що відсутні правові підстави для визнання за позивачами права спадщини на право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 48,13 га.

Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство»до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Відповідно до ч. 3 статті 191 ЦК України підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

25 квітня 2016 року приватним нотаріусом Нєдовєсовою Н.М. надано роз'яснення щодо порядку спадкування, в якому зазначено, що у позивачів відсутні документи підтверджуючі належним чином згідно діючого законодавства зареєстровані права на цілісний майновий комплекс фермерського господарства «Кравцово».

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача зазначив, що до складу фермерського господарства «Кравцово», право на яке в порядку спадкування просять визнати позивачі в рівних частках, входить тільки земельна ділянка загальною площею 48,13 га, в тому числі ріллі 43,73 га, пасовища 4,40 га на захід від села Водянолипове із земель запасу, що знаходиться на території Луганської області, Міловського району, села Водянолипове. Ці обставини як він вважає підтверджується державним актом НОМЕР_1 на право постійного користування землею, виданим ОСОБА_5, інших доказів не має. Будь-яке інше майно до складу фермерського господарства «Кравцово» не входить.

Отже позивачами, не зважаючи на вимоги ст. 60 ЦПК України про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не було надано суду доказів того, що право користування земельною ділянкою внесено до складу фермерського господарства «Кравцово»,тобто земельна ділянка була передана до складеного капіталу фермерського господарства, не надано документів, які підтверджують зареєстровані у встановленому законом порядку права на цілісний майновий комплекс фермерського господарства «Кравцово», оскільки суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні права в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для визнання за позивачами у рівних частинах право на фермерське господарство «Кравцово», у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 392 ЦК України є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Системний аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено особою якщо: це право право оспорюється або не визнається іншою особою (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних правовідносинах), та у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у особи право власності, набуте раніш на законних підставах, тому позивачем у таких спорах є особа, яка вже є власником.

Оскільки позивачі не є власниками, вони бажають ними стати в порядку спадкування, звернувшись до суду з позовом, тому положення статті 392 ЦК не підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3відхилити.

Заочне рішення Міловського районного суду Луганської області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: