Провадження № 2/734/45/17 Справа № 734/3037/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 квітня 2017 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Анохіна А.М.,

при секретарі Музиченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Козелець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 1 серпня 2016 року звільнився з посади адміністратора відділу безпеки ПАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, з позивачем при звільненні не проведено остаточний розрахунок, не виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 17012 грн. 56 коп. за період з 01.08.2011 по 01.08.2016. Тому, позивач звернувся з цим позовом до суду, просив стягнути з відповідача вказану суму, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7999 грн.25 коп. а також у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., що проявилась у моральних стражданнях позивача з приводу невчасного проведення розрахунку при звільненні, виплати заробітної плати.

28 грудня 2016 року позивачем була подана заява про уточнення позовних вимог і внесення змін до ціни позову, оскільки 21.10.2016 відповідачем було перераховано заборгованість по заробітній платі. Просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розміри 10448 грн.00 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.00 коп.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог в частині ціни позову підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав заперечення на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Як встановлено під час судового розгляду ОСОБА_1 до 1 серпня 2016 року працював на посаді адміністратора відділу безпеки ПАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» та звільнився з вказаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 6,7, 9).

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предвлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Разом з тим, з позивачем у день звільнення не проведено остаточного розрахунку.

Заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу лише 21 жовтня 2016 року, що не спростовується і відповідачем.

Згідно до ч.2 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Кількість робочих днів з 1 серпня по 21 жовтень 2016 року становить 64 робочих дні.

З довідки та заперечень відповідача вбачається, що середньоденний заробіток позивача складає 163грн.25 коп.

З урахуванням того, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок у день звільнення, то відповідно до положень ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток з 01 серпня 2016 року по 21 жовтня 2016 року у розмірі 10448 грн. 00 коп. (163 грн. 25 коп. х 64 робочих днів за вказаний період) за розрахунком позивача, з яким суд повністю погоджується.

При цьому, суд бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, згідно з яким для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» від 21 лютого 2001 року № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Підлягає частковому задоволенню і позов в частині відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що у звязку з невиплатою відповідачем заробітної плати він був позбавлений нормальних життєвих звязків, залишався довгий час без коштів для існування, погіршилися його звязки з оточуючими, а тому просив стягнути з відповідача 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач зазначав, що доказів, якими підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру не надано, а також не обґрунтовано розмір моральної шкоди, а тому правові підстави для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди відсутні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Ураховуючи те, що внаслідок невиплати позивачу заробітної плати, останній зазнав моральних страждань, він втратив нормальні життєві зв'язки, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди та з урахуванням принципів розумності та справедливості суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

При визначення розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципами розумності, справедливості та достатності цієї суми для відшкодування моральних страждань позивача.

Оскільки позивач при поданні позову до суду сплатив судовий збір, то відповідно до ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за вимоги майнового характеру у розмірі 551 грн. 20 коп. підлягає стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 та за часткове задоволення вимоги немайнового характеру 156 грн. 25 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 115-117, 237-1 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 10, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до до Публічного акціонерного товариства «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10448 грн. 00 коп., та 1000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за вимоги майнового характеру у сумі 551 грн. 20 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ» на користь держави судовий збір за вимоги немайнового характеру у сумі 156 грн. 25 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Козелецький районний суд Чернігівської області до Апеляційного суду Чернігівської області протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Козелецького районного суду

Чернігівської області ОСОБА_2