провадження 2/201/45/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним і поновлення на роботі і стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29 грудня 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача КП «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради про визнання наказу про звільнення незаконним і поновлення на роботі і стягнення заробітної плати, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що позивач тривалий час працював на посаді інженера ВТВ 2 категорії КП «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради. 28 листопада 2016 року на підприємстві була зібрана нарада, на якій директор КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2 повідомила присутніх про те, що підприємство - КП «Жилсервіс-1» ДМР ліквідується, деяких співробітників залишать на робочих місцях задля участі їх в ліквідаційній комісії підприємства, а інших працівників буде працевлаштовано на інше підприємство, а саме: КП «Жилсервіс-2» ДМР. А тому необхідно написати кожному працівнику 2 (дві) заяви про звільнення з роботи з КП «Жилсервіс-1» ДМР, та про прийняття на роботу на КП «Жилсервіс-2» ДМР. Зважаючи на вказане, позивачем було написано такі заяви і датовані вони були 29 листопада 2016 року; головним аргументом для складення цих заяв були запевнення директора КП «Жилсервіс- 1» ДМР про обов'язкове працевлаштування всіх перелічених осіб на інше підприємство, а саме на КП «Жилсервіс-2» ДМР. Отже, з 30 листопада 2016 року з КП «Жилсервіс-1» ДМР було звільнено наступних осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та позивача в тому числі. Згідно з витягами з наказу про припинення трудового договору підставами для звільнення слугували заяви працівників, датовані 29 листопада 2016 року, в тому числі заява позивача від 30 листопада 2016 року. Дійсно, всі перераховані працівники, крім позивача та ОСОБА_3 були працевлаштовані у КП «Жилсервіс-2» ДМР, що свідчить про переведення працівників в порядку ст. 32 КЗпП України, а не їх звільнення. З 30 листопада 2016 року позивача було звільнено з КП «Жилсервіс-1» ДМР та повернуто йому трудову книжку, про що він і був поінформований. Проте 01 грудня 2016 року начальником ділянки № 5 КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради ОСОБА_9 позивачеві було повідомлено що штатного розкладу та приймання на роботу на підприємство немає. Позивач в той же день звернувся і до директора КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2 з вимогою роз'яснити ситуацію та повідомити, що відбувається, на що йому було повідомлено, що він звільнився за власним бажанням, а тому більше нічого повідомити директор відповідача не може. Позивачем було складено та подано заяву на імя директора КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2, яка була зареєстрована за № 92446 від 02 грудня 2016 року про те, що він відкликає заяву про звільнення датовану 29 листопада 2016 року, яка була ним складена під тиском адміністрації цього ж підприємства. В цій же заяві він повідомив, що продовжує ходити на роботу та виконує свої посадові обов'язки, про що складений акт в присутності п'яти свідків. У відповідь на подану заяву позивач отримав листа від 15 грудня 2016 року за № 21902. У вказаному листі було повідомлено, що позивача було звільнено за власним бажанням, про що є відповідний наказ № 27-к від 30 листопада 2016 року, а тому підприємство - відповідач діяло нібито в рамках діючого законодавства. Позивачем було подано заяву до прокуратури Чечелівського району м. Дніпра про вчинення шахрайства директором КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2, яка зареєстрована за № 9152 від 12 грудня 2016 року, але відповіді позивачем ще не отримано. Отже, позивач вважає, що фактично відбулося переведення працівника з одного підприємства на інше, адже вказане анонсувалося керівництвом відповідача, а також виконалося відносно всіх працівників, крім позивача. Вказані незаконні дії свідчить про упередженість відповідача, незаконність його дій. Звернувся до відповідача з питанням добровільного і самостійного скасування вказаного наказу про його звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказу та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив скасувати цей незаконний наказ про його звільнення, поновити на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача КП «Жилсервіс-1» ДМР, він же представник третьої особи, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач працював на посаді інженера ВТВ 2 категорії. Наказом від 30 листопада 2016 року його було звільнено з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. Наказ законний і правильний, з цим наказом позивач ознайомлений. Наказ видано було з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, вірно, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії були правомірними, всю належну позивачу інформацію надавали своєчасно і у відповідності до закону. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача і представника відповідача та третьої особи, зясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 тривалий час працював на посаді інженера ВТВ 2 категорії КП «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради. 28 листопада 2016 року на підприємстві була зібрана нарада, на якій директор КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2 повідомила присутніх про те, що підприємство - КП «Жилсервіс-1» ДМР ліквідується, деяких співробітників залишать на робочих місцях задля участі їх в ліквідаційній комісії підприємства, а інших працівників буде працевлаштовано на інше підприємство, а саме: КП «Жилсервіс-2» ДМР. А тому необхідно написати кожному працівнику 2 (дві) заяви про звільнення з роботи з КП «Жилсервіс-1» ДМР, та про прийняття на роботу на КП «Жилсервіс-2» ДМР. Позивачем та іншими працівниками КП було написано такі заяви і датовані вони були 29 листопада 2016 року; головним аргументом для складення цих заяв були запевнення директора КП «Жилсервіс- 1» ДМР про обов'язкове працевлаштування всіх перелічених осіб на інше підприємство, а саме на КП «Жилсервіс-2» ДМР. Отже, з 30 листопада 2016 року з КП «Жилсервіс-1» ДМР було звільнено наступних осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та позивача в тому числі. Згідно з витягами з наказу про припинення трудового договору підставами для звільнення слугували заяви працівників, датовані 29 листопада 2016 року, в тому числі заява позивача від 30 листопада 2016 року. Дійсно, всі перераховані працівники, крім позивача та ОСОБА_3, були працевлаштовані у КП «Жилсервіс-2» ДМР, що свідчить про переведення працівників в порядку ст. 32 КЗпП України, а не їх звільнення. З 30 листопада 2016 року позивача було звільнено з КП «Жилсервіс-1» ДМР та повернуто йому трудову книжку, про що він і був поінформований. Проте 01 грудня 2016 року начальником ділянки № 5 КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради ОСОБА_9 позивачеві було повідомлено, що штатного розкладу та приймання на роботу на підприємство немає. Позивач в той же день звернувся і до директора КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2 з вимогою роз'яснити ситуацію та повідомити, що відбувається, на що йому було повідомлено, що він звільнився за власним бажанням, а тому більше нічого повідомити директор відповідача не може. Позивачем було складено та подано заяву на імя директора КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2, яка була зареєстрована за № 92446 від 02 грудня 2016 року про те, що він відкликає заяву про звільнення датовану 29 листопада 2016 року, яка була ним складена під тиском адміністрації цього ж підприємства. В цій же заяві він повідомив, що продовжує ходити на роботу та виконує свої посадові обов'язки, про що складений акт в присутності п'яти свідків. У відповідь на подану заяву позивач отримав листа від 15 грудня 2016 року за № 21902. У вказаному листі було повідомлено, що позивача було звільнено за власним бажанням, про що є відповідний наказ № 27-к від 30 листопада 2016 року, а тому підприємство - відповідач діяло нібито в рамках діючого законодавства. Позивачем було подано заяву до прокуратури Чечелівського району м. Дніпра про вчинення шахрайства директором КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2, яка зареєстрована за № 9152 від 12 грудня 2016 року, але відповіді позивачем ще не отримано. Отже, позивач вважає, що фактично відбулося переведення працівника з одного підприємства на інше, адже вказане анонсувалося керівництвом відповідача, а також виконалося відносно всіх працівників, крім позивача. Вказані незаконні дії свідчить про упередженість відповідача, незаконність його дій. Звернувся до відповідача з питанням добровільного і самостійного скасування вказаного наказу про його звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказу та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив скасувати цей незаконний наказ про його звільнення, поновити на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що дійсно позивач тривалий час працював на посаді інженера ВТВ 2 категорії КП «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради. 28 листопада 2016 року на підприємстві була зібрана нарада, на якій директор КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2 повідомила присутніх про те, що підприємство - КП «Жилсервіс-1» ДМР ліквідується, деяких співробітників залишать на робочих місцях задля участі їх в ліквідаційній комісії підприємства, а інших працівників буде працевлаштовано на інше підприємство, а саме: КП «Жилсервіс-2» ДМР. А тому необхідно написати кожному працівнику 2 (дві) заяви про звільнення з роботи з КП «Жилсервіс-1» ДМР, та про прийняття на роботу на КП «Жилсервіс-2» ДМР. Зважаючи на вказане, позивачем було написано такі заяви і датовані вони були 29 листопада 2016 року; головним аргументом для складення цих заяв були запевнення директора КП «Жилсервіс- 1» ДМР про обов'язкове працевлаштування всіх перелічених осіб на інше підприємство, а саме на КП «Жилсервіс-2» ДМР. Отже, з 30 листопада 2016 року з КП «Жилсервіс-1» ДМР було звільнено наступних осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та позивача в тому числі. Згідно з витягами з наказу про припинення трудового договору підставами для звільнення слугували заяви працівників, датовані 29 листопада 2016 року, в тому числі заява позивача від 30 листопада 2016 року. Дійсно, всі перераховані працівники, крім позивача та ОСОБА_3 були працевлаштовані у КП «Жилсервіс-2» ДМР, що свідчить про переведення працівників в порядку ст. 32 КЗпП України, а не їх звільнення. З 30 листопада 2016 року позивача було звільнено з КП «Жилсервіс-1» ДМР та повернуто йому трудову книжку, про що він і був поінформований. Проте 01 грудня 2016 року начальником ділянки № 5 КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради ОСОБА_9 позивачеві було повідомлено, що штатного розкладу та приймання на роботу на підприємство немає. Позивач в той же день звернувся і до директора КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2 з вимогою роз'яснити ситуацію та повідомити, що відбувається, на що йому було повідомлено, що він звільнився за власним бажанням, а тому більше нічого повідомити директор відповідача не може. Позивачем було складено та подано заяву на імя директора КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2, яка була зареєстрована за № 92446 від 02 грудня 2016 року про те, що він відкликає заяву про звільнення датовану 29 листопада 2016 року, яка була ним складена під тиском адміністрації цього ж підприємства. В цій же заяві він повідомив, що продовжує ходити на роботу та виконує свої посадові обов'язки, про що складений акт в присутності п'яти свідків. У відповідь на подану заяву позивач отримав листа від 15 грудня 2016 року за № 21902. У вказаному листі було повідомлено, що позивача було звільнено за власним бажанням, про що є відповідний наказ № 27-к від 30 листопада 2016 року, а тому підприємство - відповідач діяло нібито в рамках діючого законодавства. Позивачем було подано заяву до прокуратури Чечелівського району м. Дніпра про вчинення шахрайства директором КП «Жилсервіс-1» ДМР ОСОБА_2, яка зареєстрована за № 9152 від 12 грудня 2016 року, але відповіді позивачем ще не отримано.

Судова практика судів вищих інстанцій виходить з того, що працівник має знати підстави та мотиви свого звільнення, а роботодавець може розірвати укладений на невизначений строк трудовий договір та звільнити працівника з власної ініціативи включно з підстав визначених законом, і з дотриманням визначеного в законі порядку. Як зазначено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 7 жовтня 2015 року в цій справі, видача наказів, а також визначення підстав, мотивів, обґрунтувань та виду дисциплінарного стягнення відноситься до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу, та відповідно у справі про поновлення на роботі має перевірятись законність обґрунтування відповідного наказу про звільнення особи з роботи.

Зазначені вимоги закону при звільненні позивача відповідачем не додержані, передбачених законом підстав, необхідних мотивів та обґрунтування його звільнення оскаржений наказ від 30 листопада 2016 року № 27-к не містить. Вказане є самодостатньою складовою для скасування оскарженого наказу.

Статтею 32 КЗпП України встановлено, що переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію допускається тільки за згодою працівника. Відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП переведення працівника за його згодою на інше підприємство є підставою припинення трудового договору. У зв'язку з цим на новій роботі працівник укладає інший трудовий договір.

Так, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Здійснення розрахунків середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, пунктом 2 якого визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п. 5 розділу IV цього Порядку нарахування виплату всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи із розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

За таких обставин, позивача і просив суд стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2016 року до моменту винесення рішення по справі згідно довідки про середній заробіток, але в судовому засіданні позивач уточнив свої вимоги і просив стягнути вказану зарплату з моменту звільнення до його тимчасового працевлаштування 01 липня 2017 року, а розрахунок заборгованості взяти з наданих відповідачем документів, в тому числі і про виплату зарплати перед звільненням.

У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Загальна сума заробітку за останній календарний місяць роботи (листопад 2016 року) з вирахуванням відповідних обовязкових платежів складає 4838 грн. 29 коп.. Загальна кількість вимушеного прогулу позивача від дня звільнення до дня тимчасового працевлаштування позивача становить 7 місяців, отже загальна сума втраченого заробітку за час вимушеного прогулу складає 33868 грн. 03 коп. (4838.29х7=33868.03).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя.

Відповідно до ст. 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Відповідач є комунальним закладом, створеним за рахунок спільного майна територіальних громад, начальник якого підпорядковується Дніпровській міській раді як державному органу (орган місцевого самоврядування).

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що відповідно до усталеної практики Конвенційних органів, органи місцевого самоврядування є державними організаціями, у тому значенні, що вони керуються публічним правом та здійснюють публічні функції, покладені на них Конституцією та законами. Згідно з нормами міжнародного права термін «державні організації» не обмежується лише вентральними органами виконавчої влади. У тих випадках, коли державна влада є децентралізованою, він поширюється на будь-який національний орган, який здійснює публічні функції (див., наприклад, рішення від 8 грудня 2005 року у справі «Мікрюков проти Росії» (Mikryukov v. Russia), заява № 7363/04, п. 21, з подальшими посиланнями). З цього випливає, що відповідальність за дії та/або бездіяльність органів місцевого самоврядування несе держава-відповідач (див. рішення від 28 травня 2009 року у справі «Овчаров і Хомич проти України», заяви № 32910/06 та 50081/06, п. 29). Європейський суд також неодноразово приходив до висновків, що державна установа (не наділена владними повноваженнями) здійснює «державне управління» відповідно до законодавства України та контролюється державною владою, і, таким чином, вона може розцінюватись як «державна організація» в сенсі практики Суду (див. зяті монастирі проти Греції, рішення від 9 грудня 1994, серія А N 301 - А, § 49; ОСОБА_10 та інші проти ОСОБА_10 (ріш.) №53984/00, CEDH 2003-Х () (витяг), § 26; RENFE проти Іспанії, № 35216/97, рішення Комісії від 8 вересня 1997 рішення Михайленки та інші проти України, № 35091/02, 35196/02, 35201/02, 35204/02, 35945/02, 35949/02, 35953/02, З6800/02, 38296/02 и 42814/02, п. 45, рішення від 30 листопад 2004 року; цит.: рішення від 22 лютого 2005 року «Новоселецький проти України», № 47148/99, п. 82).

За таких умов відповідач є зобовязаний додержуватися позитивних обовязків, які покладаються на державу, як учасника Конвенції, у тому числі що стосується виконання ст. вказаної Конвенції.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «ОСОБА_11 ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Вимогою від 01 грудня 2016 року позивач звернувся до відповідача й наполягав на добровільному скасуванні наказу від 30 листопада 2016 року № 27-к як обєктивно незаконного, в чому йому було відмовлено, з часу звільнення на іншу роботу позивач тривалий час не працевлаштовувався, будь-яких доходів тривалий час взагалі не має. Необгрунтоване звільнення, тривале не поновлення його на роботі та фактичне залишення без засобів до існування завдає йому моральної шкоди, його гідність та честь як людини та працівника свідомо принижуються.

За таких умов згідно Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дії відповідача можливо оцінювати як дискримінаційні щодо позивача, він зазнає утиск, обмеження у реалізації та користуванні своїми правами як працівника, відносно якого роботодавцем вчиняються умисні дії з наміром його звільнення, штучно створюється напружена, ворожа, образлива та зневажлива атмосфера. З огляду на дійсні обставини справи, заявлені підставу та предмет позову, обєктивно та субєктивно незаконними діями у сфері професійної діяльності відповідач порушив права позивача і на повагу до приватного життя.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, порушено його права, завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що уточнений позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги посилання представника відповідача і третьої особи на не згоду з позовом, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і обєктивно нічим не підтверджуються. Суд вважає правомірними позовні вимоги про порядок, який відповідачем був застосований при видачі вказаного незаконного наказу та інш., оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності судом встановлено.

Твердження представника відповідача відносно протиправності дій самого позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати незаконним та скасувати наказ № 27-к КП «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради від 30 листопада 2016 про звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи, поновити ОСОБА_1 в КП «Жилсервіс-1» ДМР на посаді інженера ВТВ другої категорії з 01 грудня 2016 року, стягнути з КП «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради на користь позивача ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день його тимчасового працевлаштування 01 липня 2017 року в сумі 33868 грн. 03 коп., допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах місячного платежу, стягнути з КП «Жилсервіс-1» ДМР на користь позивача ОСОБА_1 витрати на судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. (вимоги про визнання наказу незаконним), стягнути з КП «Жилсервіс-1» ДМР на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн. (вимоги про поновлення на роботі і про стягнення зарплати).

Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє обєктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 1, 21, 32, 38, 116, 117, 147, 149, 221, 232, 233, 235, 238 КЗпП України, ст. 8, 13 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 27-к Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради від 30 листопада 2016 про звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи.

Поновити ОСОБА_1 в Комунальному підприємстві «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради на посаді інженера ВТВ другої категорії з 01 грудня 2016 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради на користь позивача ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день його тимчасового працевлаштування 01 липня 2017 року в сумі 33868 грн. 03 коп.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах місячного платежу.

Стягнути з Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради на користь позивача ОСОБА_1 витрати на судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. (вимоги про визнання наказу незаконним).

Стягнути з Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпровської міської ради на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн. (вимоги про поновлення на роботі і про стягнення зарплати).

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -