Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1564/15-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 20 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Якубовська Тетяна Олексіївна, приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко Володимир Павлович, орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради, реєстраційна служба Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, про визнання договорів купівлі-продажу частини житлового будинку недійсними, скасування державної реєстрації права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_4,

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2017 року,

встановила:

У квітні 2015 року представник ОСОБА_9, яка діяла як законний представник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, - ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати недійсними договори купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 від 11 травня 2007 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, та від 10 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Обґрунтовував позов тим, що договір від 11 травня 2007 року було укладено без отримання відповідного дозволу органу опіки і піклування, чим порушено законні права ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які на час укладення оспорюваних договорів були неповнолітніми та мали право на користування спірним будинком.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 від 11 травня 2007 року, зареєстрований за № 677, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Якубовською Т.О. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 56/100 частин вказаного житлового будинку від 10 жовтня 2007 року, зареєстрований за № 3041, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Плюйко В.П. Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом не дотримано вимоги процесуального законодавства під час відкриття провадження у справі та під час судового розгляду. Крім того, ухвалюючи рішення, суд не вказав, якими нормами матеріального права він керувався та не звернув уваги, що попередня згода органу опіки і піклування відповідно до вимог чинного законодавства необхідна тільки тоді, коли відчуження жилих приміщень здійснюється батьками неповнолітніх, або особами, які їх замінюють, проте ОСОБА_11 не була такою особою, а являлась бабою неповнолітніх. Також вказала, що позовні вимоги не містили самостійних підстав для визнання договору купівлі-продажу спірного майна, укладеного між нею та ОСОБА_3 Суд першої інстанції не звернув уваги на висновки Апеляційного суду Житомирської області від 19.02.2015, у якому, на її думку, зазначено про відсутність законних підстав для визнання договору купівлі-продажу від 11.05.2007 недійсним, оскільки у цьому рішенні суд зазначив, що неповнолітні були онуками власника частини будинку ОСОБА_11, що вони не були позбавлені батьківського піклування, не були стороною оскаржуваного договору та співвласниками будинку. Крім того, зазначила, що вона є добросовісним набувачем спірного майна та не порушувала житлових прав неповнолітніх. Вважає, що суд також не врахував ту обставину, що ОСОБА_1 зареєстрований не за адресою спірного будинку, а по іншій адресі, тобто має житло і захисту житлових прав не потребує. Судом безпідставно взято до уваги неналежні, на її думку, докази проживання неповнолітніх у спірному будинку, які спростовуються іншими письмовими доказами. Крім того, послалася на зацікавленість суду у результаті розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_12, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10, прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»

неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані у спірному будинку, мали право на проживання у ньому як неповнолітні члени сім'ї власника, оспорені договори укладені в порушення вимог ч. 6 ст. 203 ЦК України, тому є недійсними згідно положень ч. 1 ст. 215 цього Кодексу.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду, враховуючи наступне.

Відповідно до свідоцтва про право приватної власності від 21 серпня 1990 року ОСОБА_11 належало 56/100 ід. частин житлового буд. АДРЕСА_1 (а. с. 6 т. 1).

11 травня 2007 року остання відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відчужила належну їй частину вказаного житлового будинку ОСОБА_3 (а.с. 7 т. 1).

В подальшому, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2007 року, ОСОБА_3 відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_4 (а.с. 8 т. 1).

Дані правочини здійснено без відповідного дозволу органу опіки і піклування.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 померла (а.с. 9 т. 1). Спадкоємцем після смерті останньої був її син ОСОБА_13 Останній звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, у чому йому 04 червня 2014 року нотаріусом було відмовлено (а.с. 10 зв. т. 1). В подальшому, ОСОБА_13 встановив факт проживання однією сім'єю з 1990 року зі своєю матір'ю ОСОБА_11, що підтверджується рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26.06.2014 (а.с. 11 т.1).

ОСОБА_13, який помер 19.07.2014, та ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, були батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9 зв.,14, 15, 130 т. 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.09.2005 по 16.06.2014 навчались у Новоград-Волинській загальноосвітній школі-інтернаті (а.с. 72 т.3). Останні на час укладення оспорених правочинів не мали статусу дітей, позбавлених батьківського піклування або статусу дітей-сиріт. Відповідно до даних Новоград-Волинського УДМС України в Житомирській області від 26.11.2014 неповнолітні на час спірних правовідносин були зареєстровані АДРЕСА_1 (а.с. 69,77 т. 3).

Правильно встановивши обставини, що мають значення для справи, суд першої інстанції припустився неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Зокрема, аналіз правових норм ст.ст. 383, 391 та 405 ЦК України, 156 ЖК УРСР, дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14.

З аналізу норм ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України слідує, що обов'язок додержуватись майнових і житлових прав неповнолітніх при відчуженні жилих приміщень покладено на їх батьків чи осіб, які їх заміняють, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_11 була бабою неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Останні не були позбавлені батьківського піклування на час укладення їх бабою правочину по відчуженню житла. Баба не була особою, що замінює батьків, їх опікуном, усиновлювачем, а тому у неї був відсутній обов'язок по забезпеченню онуків житлом. Батьки неповнолітніх та вони самі на час укладення ОСОБА_11 оспореного правочину не були співвласниками спірного майна. Відтак, з припиненням права власності баби на спірне майно, було втрачено право користування жилим приміщенням у членів її сім'ї.

Інші обставини та докази, на які посилались позивачі та їх представники у позовній заяві не мають правового значення для вирішення спору.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, у відповідності до п. 7 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» у редакції на час подання позову, ОСОБА_9 була звільнена від сплати судового збору, слід компенсувати ОСОБА_4 за рахунок держави понесені нею судові витрати в сумі 803,88 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2017 року скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволенні позову.

Компенсувати ОСОБА_4 за рахунок держави понесені нею судові витрати в сумі 803,88 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: