У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 29 листопада 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЄвтушенко О.І., суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на нерухоме майно та за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «БМ Банк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2016 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 06 жовтня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «БМ Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «БМ Банк» (далі - ПАТ «БМ Банк»; банк) та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 12/25/061008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 32 000 євро терміном користування до 05 жовтня 2018 року із сплатою 16 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки. Крім того, на забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, 06 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_8 укладено договір іпотеки, предметом якого є виробничо-складські приміщення загальною площею 615,6 кв. м, що складаються з виробничого цеху цегляного, літера А, площею 585,1 кв. м, складу цегляного,літера Б, площею 22,5 кв. м, складу цегляного,літера В, площею 8,0 кв. м, розташованих по АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що ОСОБА_6 належним чином не виконував умов кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 25 січня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 42 786,05 євро (1 146 468 гривень 08 копійок), з яких: строкова сума заборгованості - 14 567,21 євро (390 333 гривні 80 копійок), прострочена заборгованість за кредитом - 11 065,05 євро (296 492 гривні 12 копійок), нараховані відсотки - 7 479,02 євро(200 403 гривні 12 копійок), прострочені відсотки - 3 254,85 євро(87 214 гривень 91 копійка),пеня - 6 419,92 євро (172 024 гривні 14 копійок), яку просив суд стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в солідарному порядку на свою користь, а також у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на належне ОСОБА_8 нерухоме майно, яке є предметом іпотеки (виробничо-складські приміщення загальною площею 615, 6 кв. м, що складаються з виробничого цегляного цеху, літера «А», площею 585,1 кв. м, склад цегляний, літера «В», площею 8 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1)шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». 02 лютого 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ПАТ «БМ Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 12/25/061008,укладеного 06 жовтня 2008 року між ним та банком ПАТ «БМ Банк», посилаючись на те, що у ньому відсутні відомості про детальнийрозпис загальної вартості кредиту; банком не наданоокремого письмового документа з детальним описом загальної вартості кредиту для споживача; у розрахунку не зазначено повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово; не видано графік погашення кредиту, не зазначено суми та на які рахунки зараховувалися кошти. Рішенням Галицького районного суду від 10 березня 2016 року позов ПАТ «БМ Банк» задоволено частково. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором № 12/25/061008 від 06 жовтня 2008 року в сумі 42 786,05 євро, що еквівалентно - 1 146 468 гривень 08 копійок, з них: строкова сума заборгованості - 14 567,21 євро, що еквівалентно 390 333 гривні 80 копійок; прострочена заборгованість за кредитом - 11 065,05 євро, що еквівалентно 296 492 гривень 12 копійок; нараховані відсотки - 7 479,02 євро, що еквівалентно 200 403 гривень 12 копійок; прострочені відсотки - 3 254,85 євро, що еквівалентно 87 214 гривень 91 копійка; пеня - 6 419,92 євро, що еквівалентно 172 024 гривень 14 копійок У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «БМ Банк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання кредитного договору недійсним відмовлено. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «БМ Банк» пені у валюті, що становить 6 419,92 євро, відмови у задоволенні позову до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто розмір пені в еквіваленті до національної валюти, розмір якої визначено позивачем згідно зі збільшеними позовними вимогами у сумі 172 024 гривень 14 копійок. Всього визначено для стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованості за кредитним договором, нарахованої ПАТ «БМ Банк» за кредитним договором від 06 жовтня 2008 року, на 25 січня 2016 року у розмірі 36 366, 13 євро та 172 024 гривень 14 копійок пені. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним 06 жовтня 2008 року між ВАТ «БМ Банк» та ОСОБА_8, для погашення кредитної заборгованості нарахованої на 25 січня 2016 року за кредитним договором від 06 жовтня 2008 року в розмірі 36 366,13 євро, з яких строкова сума заборгованості - 14 567, 21 євро, що еквівалентно 390 333 гривень 80 копійок, прострочена заборгованість за кредитом - 11 065, 05 євро, що еквівалентно 296 492 гривень 12 копійок, нараховані відсотки - 7 479, 02 євро, що еквівалентно 200 403 гривень 12 копійок, прострочені відсотки - 3 254,85 євро, що еквівалентно 87 214 гривень 91 копійка та 172 024 гривень 14 копійок пені, на виробничо-складські приміщення, загальною площею 615,6 кв. м, що складаються з виробничого цеху цегляного літера А - площею 585,1 кв. м, складу цегляного літера «Б» площею - 22,5 кв. м, складу цегляного літера В - площею 8,0 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 та розташовані на земельній ділянці площею 47,8 га згідно договору оренди від 05 травня 2004 року, посвідченого Галицькою міською радою та зареєстрованого у Галицькому районному ДЗК 18 травня 2004 року, вартість яких згідно договору сторонами визначена 362 587 гривень, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України«Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», визначивши початкову ціну нерухомого іпотечного майна на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності. Решту коштів від реалізації повернуто ОСОБА_8 У касаційній скарзі ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_9, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та залишити в силі у цій частині рішення місцевого суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому відповідно до положень ст. 335 ЦПК України не підлягає перегляду у касаційному порядку. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні спорів, які виникають з кредитних правовідносин, суд не може одночасно стягнути суму заборгованості за кредитним договором та звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки відбудеться подвійне стягнення боргу, що не відповідає чинному законодавству, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання, а тому дійшов висновку, що задоволення вимог про стягнення заборгованості одночасно із зверненням стягнення за предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення. Проте з висновком апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Згідно з ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч. 1 ст.7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі ст.599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року (справа № 6-1080цс15). Дійшовши правильного висновку про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно із стягненням заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд разом з тим не врахував, що згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» уразі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми ст.39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року (справа № 6-1205цс15). За таких обставин рішення апеляційного суду в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_9, задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2016 року скасувати в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.І. Євтушенко Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Л.М. Мазур О.В. Попович