Справа № 462/3750/15 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/263/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Левика Я.А., Ніткевича А.В.

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника ОСББ «Титан» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року у справі за позовом ЛКП "Залізничнетеплоенерго" до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - ОСББ "Титан" про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

Позивач у травні 2015 року звернувся в суд з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості по оплаті за спожиту теплову енергію у розмірі 3607 грн. 23 коп. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11.03.2015р. між ОСББ „Титан та ЛКП „Залізничнетеплоенерго укладено договір №1 про відступлення права вимоги. Згідно п.п.1.1 договору його предметом є передання первісним кредитором новому кредиторові права вимоги за надані житлово-комунальні послуги на загальну суму 6889,62 грн. Список боржників та сума боргу по кожному з них, наведені в додатку №1, що є невідємною частиною цього договору. Згідно п.1 таблиці додатку №1 до договору про відступлення права вимоги від 11.03.2015р. новому кредиторові перейшло право вимоги від ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на суму 3607,23 грн. Згідно розрахунку суми боргу за послуги з централізованого опалення, здійсненого ОСББ „Титан, боржники заборгували 2113,65 грн. за гарячу воду та 1393,23 грн. за центральне опалення, а всього 3607,23 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 25.09.2014р. скасовано судовий наказ від 31.07.2014 р. про стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСББ „Титан боргу в сумі 4606,13 грн. 24.03.2015 р. ЛКП „Залізничнетеплоенерго рекомендованим листом із повідомленням про вручення надіслало боржникам докази прав нового кредитора на вказану суму боргу. Вказаний лист ними отримано 26.03.2015р., проте боржники вказане повідомлення проігнорували і заборгованості не погасили.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року позовні вимоги ЛКП "Залізничнетеплоенерго" до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - ОСББ "Титан" про стягнення заборгованості - задоволено.

Вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ЛКП „Залізничнетеплоенерго 3396 (три тисячі триста дев»яносто шість грн. 76 коп.) заборгованості по оплаті за спожиту теплову енергію. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року оскаржив відповідач ОСОБА_5

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що позивачем долучено до позовної заяви ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 25 вересня 2014 року, відповідно до якої скасовано судовий наказ, виданий 31 липня 2014 року за заявою ОСББ «Титан» про стягнення з відповідачів заборгованості за житлово - комунальні послуги в сумі 4606 грн. 13 коп. Із змісту вищезазначеної ухвали вбачається, що ЛКП «Залізничнетеплоенерго» не виконало вимог ч. 3 ст.118 ЦПК України та не звернулося із вимогою про стягнення боргу, що є предметом розгляду у даній справі в порядку наказного провадження, у зв»язку з тим, відповідачі були позбавлені можливості врегулювати питання про стягнення з них заборгованості яка є предметом розгляду в даній справі в наказному провадженні. Вважає, що на даний час немає доказів, передбачених ч. 3 ст. 118 ЦПК України, які б підтверджували факт існування спору між сторонами.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що на даний час в Залізничному районному суді м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСББ «Титан», за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування рішення ОСББ «Титан», які напряму впливають і на розгляд даної справи. Зокрема, судом першої інстанції не враховано те, що договір про відступлення права вимоги є нікчемним, оскільки від ОСББ підписаний неповноважною особою.

Також судом першої інстанції не з»совано дійсний розмір опалювальної площі будинку.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Відповідно до ст. 10 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду, п.5 ч.3 ст.20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги, власник та наймач (орендар) квартири зобовязаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору.

Постачання теплової енергії у гарячій воді за змістом ст.1, п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон) є одним із видів комунальних послуг.

Згідно приписами ст.ст. 18, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за надані комунальні послуги нараховується на підставі діючих тарифів. Оплату за комунальні послуги нараховують органи місцевого самоврядування та створені ними комунальні підприємства на основі діючих тарифів.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Наймач (орендар) квартири зобовязаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, в якій вони зареєстровані і проживають, та що вони споживають теплову енергію, яка виробляється ЛКП «Залізничнетеплоенерго». Даний будинок обслуговується ОСББ „Титан і в такому встановлено будинковий прилад обліку теплової енергії. У квартирі відповідачів встановлені прилади обліку споживання гарячої та холодної води.

Факт надання теплоносія в період з 01.06.2013 р. по 30.06.2014 р. до будинку №27 по вул. Ряшівській у м. Львові, підтверджується рахунками та актами реалізації теплової енергії, згідно угоди №5013 від 01.10.2003р. (а.с.70-76).

Згідно розрахунку ОСББ „Титан боргу за житлово-комунальні послуги по вул.Ряшівській, 27/54 у м.Львові (а.с.13), станом на 31.07.2014р. заборгованість відповідачів за послуги з центрального опалення становить 1493,58 грн., а за послуги з постачання гарячої води - 2113,65 грн.

Встановлено й те, що 31 липня 2014 року Залізничним районним судом м. Львова було видано судовий наказ про солідарне стягнення із ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 4606,13 грн. боргу за оплату комунальних послуг та 121,80 грн. судового збору, однак після подання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 заяви про скасування такого, 25.09.2014р. судовий наказ було скасовано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступного.

Приписами ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Згідно договору №1 про відступлення права вимоги від 11.03.2015р., укладеного між ОСББ „Титан та ЛКП «Залізничнетеплоенерго», ОСББ „Титан передало, а ЛКП «Залізничнетеплоенерго» прийняло на себе право вимоги, що належить ОСББ „Титан за надані житлово-комунальні послуги фізичним особам (боржникам) на загальну суму 6889,82 грн. Список боржників та сума боргу по кожному з них, яка відступається новому кредитору, наведені в додатку №1, що є невідємною частиною цього договору. За цим договором новий кредитор одержує права (замість первісного кредитора) вимагати від боржників належного виконання зобовязань по сплаті житлово-комунальних послуг. Згідно додатку №1 до договору №1 про відступлення права вимоги від 11.03.2015р., передається борг ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в розмірі 3607,23 грн. Згідно акту прийому передачі документів згідно договору №1 про відступлення права вимоги від 11.03.2015р., ОСББ „Титан передало ЛКП «Залізничнетеплоенерго» документи щодо боржників ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Листом ЛКП «Залізничнетеплоенерго» від 24.03.2015р. повідомлено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про передачу ЛКП «Залізничнетеплоенерго», згідно договору №1 про відступлення право вимоги від 11.03.2015р., право вимоги від них за надані ОСББ „Титан житлово-комунальні послуги на суму 3607,23 грн. та запропоновано сплатити вказану суму заборгованості на розрахунковий рахунок ЛКП «Залізничнетеплоенерго», що відповідачами проігноровано.

За наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції, прийшов до вірного висновку про те, що ЛКП «Залізничнетеплоенерго» вправі вимагати від відповідачів сплати заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії в період з липня 2013 р. по липень 2014 р. на суму 3396,76 грн.

З пояснень представникіа позивача вбачається, що внаслідок переобладнання приміщень даного будинку та приватизації квартир змінилася загальна опалювальна площа будинку. ОСББ «Титан» намагалося виготовити новий технічний паспорт на будинок, проте БТІ відмовило у виготовленні такого через проведення незаконних переобладнань у квартирах будинку. Фактична опалювальна площа будинку більша ніж про це вказується позивачем, і така встановлена на підставі даних технічних паспортів на приватизовані квартири і житлових ордерів на неприватизовані квартири. Аналогічні пояснення представники позивача дав в судовому засіданні і в суді апеляційної інстанції.

Згідно довідки щодо опалювальної площі квартир у житловому будинку №27 по вул.Ряшівській у м.Львові, складеної ЛКП «Залізничнетеплоенерго», загальна площа даного будинку становить 5496 м2, а опалювальна площа -5208,1 м2. Насправді ж загальна площа будинку становить 6883 кв.м., а опалювальна 5753,8 кв.м.

Судом першої інстанції не взято до уваги покликання відповідача, що розрахунок нарахувань за центральне опалення по кожній квартирі будинку проводився ОСББ «Титан», виходячи з безпідставно збільшеної опалювальної площі будинку, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження того, що у спірний період опалювальна площа будинку не становила 5208, 1 м2 і таке спростовується поясненнями представників позивача і третьої особи, довідкою щодо опалювальної площі квартир у житловому будинку по вул.Ряшівській, 27 у м.Львові.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що визначення опалювальної площі не входить до його компетенції. Розмір опалювальної площі по даному будинку подається в ЛКП «Залізничтеплоенерго» ОСББ «Титан». Неправильність нарахування такої площі ніколи ніким не оспорювалась, ОСББ «Титан» не приймались рішення щодо зміни такої, дії ОСББ з цього приводу ніким не оскаржувались. А відтак, підстав для проведення інших розрахунків у позивача немає.

Як вбачається з технічного паспорта на приватизовану квартиру від 23.06.2000р. /а.с.108/, опалювальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 45,6 м2 .

Згідно відомостей ЛМКП „Львівводоканал у листі від 08.04.2016р., відповідачі за період з липня 2013р. по червень 2014р. спожили 98 м.куб. гарячої води, а в липні 2014р. 5 м.куб.

Згідно розрахунку ЛКП „Залізничнетеплоенерго, за період з липня 2013р. по липень 2014р. відповідачі спожили 98 м.куб. гарячої води. Тариф на гарячу воду в період з липня 2013р. по червень 2014р. становив 18,64 грн./м.куб., а у липні 2014р. - 24, 612 грн./м.куб. За період з липня 2013р. по червень 2014р. відповідачі заборгували за послуги з гарячого водопостачання 1733,55грн. ( 18,64грн. х 93 м.куб.) і за липень 2014р. 123,06 грн. (5 м.куб. х 24,612 грн.). На початок періоду у споживачів була наявна заборгованість в розмірі 46,60 грн., а отже загальна сума заборгованості за послуги з гарячого водопостачання складає 1903,18 грн.

Згідно нарахування ЛКП „Залізничнетеплоенерго за послуги з центрального опалення за період з червня 2013р. по червень 2014р. та розрахунку ОСББ „Титан боргу за житлово-комунальні послуги по вул.Ряшівській, 27/54 у м.Львові, заборгованість відповідачів за послуги з центрального опалення станом на 31.07.2014р. становить 1493,58 грн. Розрахунок нарахування проводився відповідно до показників будинкового приладу обліку теплової енергії, встановлених тарифів, виходячи із загальної опалювальної площі будинку, що становить 5208,1 м2 та опалювальної площі квартири відповідачів, що становить 45.60 м2. Вказаний розмір заборгованості за послуги з центрального опалення відповідачами не спростований.

З пояснень представників позивача і третьої особи, відповідача та матеріалів справи встановлено, що між ОСББ „Титан та ЛКП „Залізничнетеплоенерго 01.10.2003р. було укладено договір на постачання теплової енергії до будинку № 27 по вул.Ряшівській, 54 та що договір про надання житлово-комунальних послуг за адресою: м.Львів, вул.Ряшівській, 27/54 з відповідачами не укладався.

Згідно ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Однак, відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 цього Закону споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобовязаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обовязок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у звязку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. А тому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідачів, як споживачів від оплати послуг у повному обсязі.

Така позиція суду кореспондується з висновком Верховного суду України викладеним у постанові від 30.10.2013 року по справі 6-59цс13, який підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Також такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року по справі №6-2951цс15, де вказано, що основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що до ЛКП «Залізничнетеплоенерго» перейшло право вимоги від відповідачів заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії в період з липня 2013 року по липень 2014 року в розмірі 3396,76 грн., суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про під ставність позову, а відтак і про його задоволення.

Що стосується посилань апелянта на нікчемність договору про відступлення прав вимоги, а відтак і про неналежність позивача у справі, колегія суддів не приймає такі до уваги, оскільки в матеріалах справи немає належних та допустимих доказів відсутності повноважень голови ОСББ на підписання цього договору. Пояснення про те, що рішення загальних зборів про обрання голови ОСББ на даний час в судовому порядку визнаються недійсними, також не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки визнання недійсними рішень зборів обєднання співвласників багатоквартирних будинків не звільняє власників квартир від сплати коштів за житлово - комунальні послуги. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 листопада 2014 року по справі №6-178цс14, де вказано, що Законом України від 29 листопада 2001 року № 2866-III Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку установлено обовязки власника - члена обєднання, серед яких, зокрема: забезпечувати збереження приміщень, брати участь у проведенні їх ремонту; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні платежі.

Статутом обєднання співвласників багатоквартирного будинку передбачено, у тому числі обовязок своєчасно й у повному обсязі сплачувати належні платежі, а також додержуватися Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 Про механізм впровадження Закону України Про приватизацію державного житлового фонду.

За змістом пункту 4 зазначених Правил власник житла за рахунок власних коштів оплачує всі витрати, повязані з утриманням житлового будинку і закріпленої прибудинкової території.

Визнання недійсними рішень зборів обєднання співвласників багатоквартирних будинків не звільняють власників квартир від виконання їхніх обовязків щодо належного утримання будинку та прибудинкової території, сплати коштів за отримані житлово-комунальні послуги, а також оплати інших платежів, передбачених законом і статутними документами.

Таким чином, відповідачі, отримавши за спірний період послуги з постачання теплової енергій належної якості, зобовязані були оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні в справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст.10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне і обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, пославшись на відповідні норми матеріального права, вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно із ч. 2 ст. 303 ЦПК України на стадії розгляду справи в апеляційному порядку не передбачено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Левик Я.А.

ОСОБА_10