Справа №: 398/3831/16-ц
провадження №: 2/398/829/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"05" грудня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд

Кіровоградської області

в складі: головуючого - судді Ковальової О.Б.,

за участю: секретаря Дудченко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду міста Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Олександрійської міської ради Кіровоградської області, де треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання права забудовника на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за заповітом. В подальшому, 19.10.2017 року посилаючись на ст.31 ЦПК України зазначила, що вважає за необхідне змінити предмет позову та надала до суду позовну заяву про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, де просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями № 73 по вулиці Культурній в місті Олександрії Кіровоградської області в порядку спадкування за заповітом.

Свої вимоги мотивує тим, що 19 вересня 2009 року померла її прабабуся ОСОБА_4. Згідно заповіту від 04.07.2008 року, вона заповідала їй житловий будинок з надвірними будівлями за №73 по вулиці Культурній в м.Олександрії. Даний будинок належав спадкодавцю, як спадщина, яку вона прийняла, але фактично не оформила після смерті свого чоловіка - ОСОБА_5, померлого 22.09.2000 року. Згідно довідки з місця проживання №632 від 16.11.2016 року ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала разом з ОСОБА_5 на момент його смерті та вступила в фактичне управління спадковим майном.

Спірний житловий будинок було збудовано ОСОБА_5 на земельній ділянці, що була йому відведена рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 17.07.1953 р. Будівництво здійснювалося на підставі та у відповідності до Генерального плану та Договору про забудову та безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого державним нотаріусом Олександрійської державної нотаріальної контори №6246/1, зареєстрованого Олександрійським БТІ по журналу реєстрації договорів на забудову 01.08.1953 р. за №574, що підтверджується копією Договору забудови та копією Генплану.

Згідно документів на забудову, станом на час їх оформлення в 1953 році адреса будинку значилася, як вул.Культурна, 63, в наступному і на даний час цій адресі відповідає - вул.Культурна, 73, що підтверджується архівною довідкою та технічним паспортом на будинок.

Зазначає, що на момент будівництва питання набуття права власності регулювалося Указом Президії ВР СРСР від 26.08.1948р. «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної ОСОБА_6 СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-II, і постановою ОСОБА_6 Міністрів СРСР від 26.08.1948р. «Про порядок застосування Указу «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Згідно з цими нормативно-правовими документами земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже підставою виникнення права власності у громадянина на житловий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

На момент будівництва державна реєстрація не передбачалася ні як підстава виникнення права власності, ні як формальна констатація перед третіми особами факту виникнення права власності.

Згідно п.42 ОСОБА_6 КМУ №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що чинна на даний час, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 p., заявник подає, зокрема, технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

За прийняттям спадщини позивач своєчасно звернулася до Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 та спадщину прийняла, інших спадкоємців, які за законом мають право на обовязкову частку у спадщині, немає, що підтверджується матеріалами спадкової справи. В той же час постановою Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 від 16.11.2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з тим, що право власності на будинок по вулиці Культурній, 73, не зареєстровано за ОСОБА_5. Оскільки нотаріус відмовив позивачу в оформлені спадщини, просить її вимоги задовольнити.

Позивач, подала заяву, де вказала, що позов підтримує та просить його задовольнити. Представник Олександрійської міської ради та треті особи подали заяви про розгляд справи без їх участі, де не заперечують проти того, щоб суд визнав право власності на будинок за ОСОБА_1 Суд ухвалив продовжити розгляд справи у відсутність не явившихся осіб.

Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд у відповідності до вимог ст., ст. 10,11 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2009 року померла ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6).

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений 04.07.2008 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі №3734, відповідно до якого:

- земельну ділянку, площею 5,48 га, яка розташована на території Войнівської сільської ради заповіла в рівних частинах кожному ОСОБА_2 та ОСОБА_3;

- майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства «Войнівське», реформоване в сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Войнівська» заповіла - ОСОБА_2;

- житловий будинок з надвірними будівлями №73 по вулиці Культурній в місті Олександрії - заповіла ОСОБА_1 (а.с. 7, 48).

У встановлений законом шестимісячний строк - 04 грудня 2009 року позивач звернулася до Олександрійської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_4, 19.09.2009 року, та було зареєстровано спадкову справу , номер у нотаріуса - 1145/2009 (а.с.8, 39 на звороті).

За даними витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) встановлено наявність заповіту від імені ОСОБА_4, дата посвідчення 04.07.2008 року (а.с.41).

Інші спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також подали про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 40, 42). Будь яких претензій до позивача не мають, подали до суду заяви, де вказали, що позов підтримують та просять його задовольнити (а.с.117, 118).

ОСОБА_6 Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 від 16.11.2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з тим, що право власності на будинок не зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с.5).

Судом з матеріалів справи та спадкової справи встановлено наступне.

Спірний житловий будинок було збудовано ОСОБА_5 на земельній ділянці по вул.Культурній, 63 м.Олександрії, що була йому відведена рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 17.07.1953 р.. Будівництво здійснювалося на підставі та у відповідності до Генерального плану та Договору про забудову та безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого державним нотаріусом Олександрійської державної нотаріальної контори №6246/1, зареєстрованого Олександрійським БТІ по журналу реєстрації договорів на забудову 01.08.1953 р. за №574, що підтверджується копією Договору забудови та копією Генплану (а.с. 14-19).

Відповідно до технічного паспорту та архівної довідки №1123 від 02.11.2016, житловий будинок (літ. А) побудовано у 1954 році. Загальна площа будинку становить 50,0 м.кв., з яких: житлова 24,3 кв.м. Домоволодіння складається з: прихожої (3) , площею 10,9 кв.м; жила кімната (4), площею 7,1 кв.м; жила кімната (5), площею 17,2 кв.м; сіни (6) площею 5,4 кв.м.

Надвірні будівлі: літня кухня (літ.Б), побудована в 1964 році; прибудова (літ.б),- в 1975; літня кухня (літ.В), - в 1976; гараж (літ.Г) в 1976; погріб (літ.З) в 1978; вбиральня (літ.И)- 1979; водопровід (літ.Ж), огорожа №1,2. Номер будинку був змінений з «63» на «73» на підставі рішення Олександрійського міськвиконкому № 659 від 12.11.1966 (а.с. 13, 20 -21).

У 1954 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної ОСОБА_6 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної ОСОБА_6 СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року ОСОБА_6 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_6 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та ОСОБА_6 від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за п.п. 4, 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель, затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином громадяни набували статусу власника житлового будинку та згідно зі ст. 58 Цивільного Кодексу УРСР 1922 року набували право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

На час будівництва будинку у 1950-х роках не було передбачено чинним на той час законодавством обов'язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності в БТІ. Така реєстрація була введена в дію в 1990-х роках, але законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного Кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року №40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року").

Тобто спірний житловий будинок побудовано у відповідності до діючого на той час законодавства та він не є самочинно збудований.

ОСОБА_5, помер 22.09.2000 року, після його смерті відкрилась спадщина на спірний будинок.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року, №7, «Про судову практику у справах про спадкування « роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР в редакції 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, коло спадкоємців за законом, відмова від спадщини.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963 року ) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР (1963 року ) визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Із матеріалів справи вбачається, що разом з ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина ОСОБА_4 (а.с.63), тому спадщину за законом прийняла дружина спадкодавця, так як на день смерті вона була зареєстрована та проживала із спадкодавцем.

Відомостей про наявність інших осіб, які були зареєстровані чи проживали разом із ОСОБА_5 спадкова справа не містить.

Відповідно до ст.ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

19.09.2009 року померла ОСОБА_4 (а.с.6).

ОСОБА_3 смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається в тому числі і з житлового будинку з надвірними будівлями №73 по вулиці Культурній в місті Олександрії.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За приписами ст.1218 цього Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № «Про судову практику у справах про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами) тощо.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК таЗаконом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Крім цього, згідно листа Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 12/5-126 від 23.03.1999 року об'єкти, які були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року прийняттю в експлуатацію не підлягають.

Згідно п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 95 від 19.03.2013 р. документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівель і споруд прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до технічного паспорту виготовленого комунальним підприємством «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації» інвентаризації» житловий будинок з господарським побудовами є закінчений будівництвом, відповідає технічним вимогам, самочинного будівництва в ході технічної інвентаризації не виявлено (а.с.20-21).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Виходячи із змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно до розяснення пунктом 23 ОСОБА_6 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідач позов визнав, а згідно зі ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, якщо це не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин, враховуючи те, що позивач є спадкоємцем за заповітом; після смерті спадкодавця прийняла спадщину шляхом подання у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судові витрати у справі залишаються по фактично понесеним позивачем.

Керуючись ст., ст. 10, 11, 59, 60, 174, 213 215, 218 ЦПК України, - суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по вул.Культурній,73, що знаходиться в м.Олександрії, Кіровоградської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої 19.09.2009 року, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_5, померлого 22.09.2000 року у м.Олександрія Кіровоградської області.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :