Ухвала

іменем україни

28 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., ЗавгородньоїІ.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Рівненського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації змін до установчих документів, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації змін до установчих документів та виділення частки,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Рівненського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації змін до установчих документів, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації змін до установчих документів та виділення частки.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 02 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_5 отримав у позику кошти в сумі 1 482 722 грн. У зв'язку із невиконанням відповідачем своїх зобов'язань у встановлений строк, ОСОБА_4 звернувся із позовом до суду про стягнення боргу. Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_5 1 482 722 грн заборгованості за договором позики, 533 194,78 грн інфляційних втрат, 143 681,86 грн - 3 % річних і 5 481 грн судового збору.

На виконання вказаного рішення, Рівненським міським судом видано виконавчий лист, що пред'явлений до виконання. Під час здійснення заходів виконавчого провадження, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, вжито ряд дій спрямованих на розшук майна боржника. За результатами вказаних дій майна боржника не виявили, встановили лише, що він є директором ПП «Торгово-виробнича фірма «Чари» та ТОВ «Бистриця», іншого майна не виявлено.

Рухомого та нерухомого майна у власності ОСОБА_5 немає, однак до установчих документів ТОВ «Бистриця», та ПП «Торгово-виробнича фірма «Чари» де ОСОБА_5 був директором, в січні 2013 року здійснено записи про зміну учасників товариства.

Відчуження корпоративних прав в господарських підприємства ОСОБА_5 було здійснено у зв'язку з тим, що у власності ПП «Торгово-виробнича фірма «Чари» є офісні та побутові приміщення за адресою АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2, у власності ТОВ «Бистриця» є майно - будівля меблевого магазину за адресою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4, на які могло бути звернено стягнення в порядку ст. 149 ЦК України.

Таким чином ОСОБА_5, після того як не виконав свої зобов'язання по поверненню коштів у встановлений строк, не здійснив жодних дій спрямованих на виконання зобов'язань, а навпаки вчиняв дії, щодо унеможливлення стягнення з нього боргів в тому числі шляхом відчуження належних йому корпоративних прав в господарських товариства ТОВ «Бистриця» та ПП «Торгово-виробнича фірма «Чари».

ОСОБА_5, знаючи про наявність невиконаних значних боргових зобов'язань, строк виконання яких вже давно настав, з метою ухилення від примусового погашення заборгованості за рахунок часток у майні господарських підприємств, що належали йому, здійснив відчуження корпоративних прав своїм синам по безоплатних договорах дарування, щоб унеможливити звернення на частку в майні господарських підприємств. Причому сам ОСОБА_5 в судових засіданнях заявляв, що кошти він повертати не буде.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 29 січня 2013 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6предметом якого є частка у статутному капіталі ТОВ «Бистриця», яка становить 98,69 %. Скасовано державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «Бистриця». Виділено частку ОСОБА_5 в майні ТОВ «Бистриця» для звернення на неї стягнення. Визнано недійсним договір дарування від 29 січня 2013 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, предметом якого є майнові та немайнові права власника ПП «Торгово-виробнича Фірма «Чари». Скасовано державну реєстрацію змін до установчих документів ПП «Торгово-виробнича Фірма «Чари». Виділено частку ОСОБА_5 в майні ПП «Торгово-виробнича Фірма «Чари» для звернення на неї стягнення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги щодо визнання недійсними (фіктивними) договорів дарування, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності фіктивного правочину, передбачених ЦК України, а тому підстави для визнання вище зазначених договорів дарування недійсними відсутні, що також унеможливлює задоволення інших позовних вимог позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірні договори дарування уклали сторони, які є близькими родичами крім того, відповідачі не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, їхні дії були направлені на фіктивний перехід права власності до близького родича з метою приховати майно від виконання в майбутньому, за його рахунок, судового рішення про стягнення грошових коштів.

Із матеріалів вбачається та судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено та стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача 1 482 722 грн заборгованості за договором позики від 02 серпня 2011 року, 533 194 грн 78 коп. інфляційних втрат, 143 681 грн 86 коп. суми трьох процентів річних і 5 481 грн судового збору.

Згідно договору дарування від 29 січня 2013 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, ОСОБА_5 передав ОСОБА_7 безоплатно у власність свої майнові та немайнові права власника ПП «Торгово-виробнича Фірма «Чари».

Рішенням від 29 січня 2013 року № 03 власника ПП «Торгово-виробнича Фірма «Чари» на підставі вище зазначеного договору дарування, ОСОБА_7 став єдиним власником ПП «Торгово-виробнича Фірма «Чари».

Згідно витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб підприємців відносно ПП «Торгово-виробнича Фірма «Чари», 28 січня 2013 року та 30 січня 2013 року проведено державну реєстрацію змін складу або інформації про засновників ПП «Торгово-виробнича Фірма «Чари».

За договором дарування від 29 січня 2013 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 безоплатно у власність свою частку у статутному капіталі ТОВ «Бистриця», яка становить 98,69 % статутного капіталу товариства.

Згідно витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб підприємців відносно ТОВ «Бистриця», 30 січня 2013 року проведено державну реєстрацію змін до установчих документів - зміну складу або інформації про засновників ТОВ «Бистриця».

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що ОСОБА_5, безоплатно відчужуючи свої права власника юридичних осіб своїм синам, був обізнаний про наявність боргу перед ОСОБА_4 і передбачав негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на частину майна товариств, пропорційну його часткам у них.

Отже,суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_5 відчужив належне йому майно по безоплатних договорах, тобто не отримав жодного доходу, який міг би спрямувати на виконання своїх зобов'язань, він не виконував своїх зобов'язань із повернення боргу і не виконує їх по цей час. Волевиявлення боржника ОСОБА_5 не було вільним він керувався наміром уникнути відповідальності по боргових зобов'язаннях та зберегти майно на яке могло бути звернене стягнення по його зобов'язаннях, від виконання яких він ухилявся і ухиляється. Крім того не настали реальні наслідки, так як ОСОБА_5, залишався директором цих підприємств до звернення ОСОБА_4 з позовом до суду.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

О.В. Кадєтова

І.М. Завгородня