Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Закропивного О.В.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати спільною сумісною власністю подружжя садибу по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,30 га; визнати за нею та ОСОБА_7 право власності на Ѕ частку садиби та земельної ділянки під нею за кожним.

Зазначала, що із 30 червня 2001 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2013 року. У червні 1996 року бабуся відповідача - ОСОБА_8 - подарувала йому жилий будинок (глиномазаний, обкладений цеглою) літ. А жилою площею 39 кв. м із господарськими будівлями та спорудами: сараєм літ. Б, погребомліт. В, сараєм літ. Г, огорожею 1-3.

05 лютого 2003 року ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на підставі рішення 2 сесії XXIVскликання Петропавлівської селищної ради від 22 травня 2002 року № 17 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На момент дарування жилого будинку він був у занедбаному стані, обігрівався зсередини глинобитною піччю, потребував капітального ремонту та перебудови. Вона продала дошлюбний приватний жилий будинок, садибу, успадковану за спадщиною на своє ім'я від своїх померлих батьків, всі отримані грошові кошти вкладала зі згоди відповідача в реконструкцію та капітальний ремонт, забудову нових господарчих споруд в спірний житловий будинок, який на теперішній час не зданий в експлуатацію.

В будинку ними замінено підлогу, утеплено стіни, встановлено централізоване парове опалення, окремий утеплений санітарний вузол, ванну кімнату, централізовану каналізацію, замінено вікна на пластикові, встановлено нові вхідні металеві двері, дерев'яні міжкімнатні двері, збудовано два каміни, проведено до будинку водо- та газопостачання, надбудовано другий поверх, замінено дах, встановлено металеві ворота.Біля будинку вони прибудували наступні споруди: дві літні кухні, гараж, котельну, сарай, підвал, літній душ, туалет, зливну яму, дві свердловини для користування природними надрами, господарчий навіс, утеплений сарай для утримання свійських тварин, майстерню, встановили кам'яну огорожу, замостили подвір'я декоративною бруківкою, провели нове освітлення, засадили на земельній ділянці 140 багаторічних фруктових та 25 декоративних дерев, 20 кущів винограду різного сорту, розмітили та засадили квітникові клумби.

Таким чином, вартість подарованого відповідачу будинку істотно збільшилася внаслідок спільних грошових та трудових затрат, а тому спірна нерухомість та необхідна для її обслуговування земельна ділянка є спільним майном подружжя. Разом з тим, право власності на будинок у березні 2014 року зареєстровано на ім'я відповідача, що порушує її права як співвласника спільного майна подружжя.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: веранду а1, сіни а3, літню кухню В, майстерню Д, сарай Е, гараж Ж, навіс З, вимощення 1, туалет Л, душ М, котельну Н, літню кухню О, сарай -П, погріб пдО, навіс Р, хвіртку №1, хвіртку № 2, ворота металеві №3, ворота металеві №4, огорожу №5, огорожу №6, огорожу №7, колодязь №8 по АДРЕСА_1 Дніпропетровської області. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частку вказаного майна. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що із 30 червня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2013 року. У червні 1996 року бабуся відповідача - ОСОБА_8 - подарувала йому жилий будинок (глиномазаний, обкладений цеглою) літ. А жилою площею 39 кв. м із господарськими будівлями та спорудами: сараєм літ.Б, погребом літ. В, сараєм літ. Г, огорожею1-3.

05 лютого 2003 року ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на підставі рішення 2 сесії XXIVскликання Петропавлівської селищної ради від 22 травня 2002 року № 17 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

26 липня 2002 року надано дозвіл на виконання будівельних робіт на реконструкцію та капітальний ремонту спірного жилого будинку згідно чинного законодавства.

19 липня 2002 року виконавчий комітет Петропавлівської селищної ради дозволив будівництво літніх кухонь, прибудови до будинку, сараю, гаражу з господарчо-побутовим блоком та перевлаштування існуючого сараю під майстерню з терміном будівництва два роки, 26 липня 2002 року був складений план забудови та погоджений з архітектурною інспекцією.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 березня 2014 року ОСОБА_7 є власником 1/1 об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. А з господарськими будівлями та спорудами: сараєм літ.Б, погребом літ. В, сараєм літ. Г, огорожею 1-3.

Відповідно до технічного паспорту від 07 лютого 2014 року на садибний житловий будинок, він складається з: будинку літ. А площею 152 кв. м, веранди а, веранди а1, сіней а3, літньої кухні В, майстерні Д, сараю Е, гаража Ж, навісу З, вимощення 1, туалету Л, душу М, котельні Н, літньої кухні О, сараю П, погреба пдО, навісу Р, хвіртки №1, хвіртки № 2, воріт металевих №3, воріт металевих №4, огорожі №5, огорожі №6, огорожі №7, колодязя №8.

Згідно зі ст. 22 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України).

Частиною 1 ст. 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить ст. 62 СК України).

Визначаючи правовий статус такого майна (ст. 25 КпШС України, ст. 62 СК України) як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання спільним майном подружжя будинку по АДРЕСА_1, апеляційний суд виходив із того, що у шлюбі сторони здійснили реконструкцію житлового будинку з прибудовою та будівництво літніх кухонь, сараю, гаража з господарчо-побутовим блоком, перевлаштування сараю під майстерню, господарчого навісу. У зв'язку з цим будинок зазнав істотних змін, збільшилася його площа, між тим результат проведеної реконструкції не введено в експлуатацію, право власності на новостворене майно не зареєстровано у порядку ст. 331 ЦК України, що виключає поділ спірного майна між колишнім подружжям.

Із такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-47цс16 від 07 вересня 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Дійшовши висновку про те, що внаслідок реконструкції за спільні кошти подружжя будинок по АДРЕСА_1 істотно збільшився у вартості та є об'єктом спільної сумісної власності сторін, апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині з підстав відсутності документа про прийняття реконструйованого об'єкта нерухомості до експлуатації, враховуючи те, що фактично будинок із надвірними будівлями та спорудами експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється відповідачем, позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

Неправильно застосовано апеляційним судом норми матеріального права й у частині вирішення позову щодо земельної ділянки під будинком по АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою власністю, а не спільним майном подружжя, оскільки йдеться не про майно, набуте у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду, а тому вимоги ОСОБА_6 щодо приватизованої ОСОБА_7 земельної ділянки є безпідставними.

Виходячи зі ст. 30 ЗК України 1990 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року).

Такі ж норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, № 6-2225цс16 від 12 жовтня 2016 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

На підставі наведених норм закону у кожного із подружжя, що має частку у спільно набутому (створеному) будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права становлять підставу скасування ухваленого ним рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик