Справа №577/4641/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/852/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
21 листопада 2017 року м.Суми
судді Апеляційного суду Сумської області Ткачук С.С. стосовно рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 21 листопада 2017 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу культури і туризму Конотопської міської ради, третя особа начальник Відділу культури і туризму Конотопської міської ради ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 29 березня 2016 року, момент укладення позивачем контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України, а також винесення 20 липня 2016 року наказу про її звільнення з роботи особливий період не діяв, а тому визначені законодавцем у ст. 119 КЗпП України гарантії не могли застосовуватись до позивача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на військовому обліку не перебувала, не є військовозобов'язаною.

29.03.2016 ОСОБА_3 уклала контракт про проходження військової служби у Збройних силах України відповідно до Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Пунктом 3 цього контракту визначено, що контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Строк, на який укладено контракт, відсутній.

20.04.2016 р. Відділом культури і туризму Конотопської міської ради Сумської області прийнято наказ №25-ОД про припинення виплати заробітної плати бухгалтеру ІІ категорії ОСОБА_3

Наказом Відділу культури і туризму Конотопської міської ради Сумської області від 20.07.2016 р. № 48-к звільнено бухгалтера ІІ категорії ОСОБА_3 з 29 березня 2016 року у зв'язку з вступом на військову службу за контрактом на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України.

Скасовуючи рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 вересня 2017 року та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, колегія суддів виходила з того, що на ОСОБА_3 розповсюджуються гарантії та компенсації, передбачені для громадян, які відповідно до статті 119 КЗпП України надані працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених Законами України «Про військовий обов'язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тому позивачка звільнена з роботи з порушенням встановленого законом порядку, що є підставою для поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, такі висновки не відповідають матеріалам справи та положенням законодавства.

Згідно з п.3 ст. 36 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення) підставою припинення трудового договору є, зокрема призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст.119 КЗпП України (в редакції станом на день укладення контракту про проходження військової служби та звільнення) працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що передбачені ч.3.ст.119 КЗпП України гарантії зберігається за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.

Визначення поняття «особливого періоду» міститься в абзаці 11 ст.1 Закону України «Про оборону України» - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також у ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року терміни особливий період та мобілізація вживаються в такому значенні:

- особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду, під час якого зберігаються гарантії визначені у ст.119 КЗпП, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Відповідно до п.9 ст.85 КУ, до повноважень Верховної Ради України належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Проте, в 2016 році жодних актів з приводу оголошення стану війни не приймалось.

Проаналізувавши прийняті нормативні акти на підставі яких була оголошена часткова мобілізація і відповідно строк дії особливого періоду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у 2016 році мобілізація не оголошувалась.

Зокрема, судом достовірно встановлено, що особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Закон України від 17.03.2014 року №1126-VII «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме 18 березня 2014 року. Відповідно до пункту 3 зазначеного указу мобілізація проводиться протягом 45 діб з дня набрання чинності цим указом. Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року, тому необґрунтованим є посилання колегії суддів на лист Міністерства оборони України від 01.10.2015 р. про те, що особливий період триває починаючи з 17.03.2014 року і буде скасований після стабілізації обстановки на сході України.

Укази Виконуючого обовязки Президента України, Голови Верховної ради України від 14.04.2014р. № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» не містять даних про початок мобілізації або введення особливого періоду.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 № 1669 визначено термін проведення антитерористичної операції, це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.14р. № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Таким чином, станом на 29 березня 2016 року, момент укладення позивачем контракту про проходження військової служби в ЗСУ, а також винесення 20 липня 2016 року наказу про її звільнення з роботи особливий період не діяв, а тому визначені законодавцем у ст.119 КЗпП гарантії не могли застосовуватись до позивача.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, колегія суддів вважала, що позивач має право на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку як працівник, який залучається до виконання обов'язків, передбачених Законами України «Про військовий обов'язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», однак ця гарантія передбачена ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а не вказаними законами.

За таких обставин, колегія суддів дійшла помилкового висновку про те, що ОСОБА_3 звільнена з роботи з порушенням встановленого законом порядку.

Суддя Апеляційного суду

Сумської області ОСОБА_5