АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого-судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Амборської Д.І.

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просить виселити ОСОБА_4, ОСОБА_6 з належного ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, яку він отримав у спадщину згідно із заповітом ОСОБА_7. Відповідачі відмовляються звільняти будинок, що перешкоджає йому у користуванні власністю та є порушенням права власності.

Не погодившись з первісним позовом, ОСОБА_4 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, у якій просить встановити додатковий строк для подання заяви про вступ у спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 28 травня 2012 року по спадковій справі №325/12.

Вимоги обґрунтовує тим, що на її ім»я також складено заповіт на 1/4 частину будинку. У серпні 2007 року ОСОБА_4 втрачений паспорт громадянина України та ідентифікаційний код, нові документи отримала лише у лютому 2014 року, тому вважає що втрата документів є поважною причиною, яка пов'язана з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами, що позбавили її можливості звернутись із заявою про вступ у спадщину у встановлений законодавством строк.

Поряд із цим вказує, що зверталась до приватного нотаріуса із заявою про вступ у спадщину, проте за відсутності паспорта їй відмовили у прийнятті документів.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 29 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено, виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Зустрічний позов залишено без задоволення.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким встановити для ОСОБА_4 додатковий строк для подання заяви про вступ у спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 28 травня 2012 року по спадковій справі №325/12.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами зустрічної позовної заяви.

В судовому засіданні позивач та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з»явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з"явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року в позові ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання та скасування свідоцтв на спадщину відмовлено, оскільки не було встановлено, що позивач проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняла її, а також не доведено про те, що ОСОБА_4 була певним чином обмежена в можливості подати заяву про прийняття спадщини. Установивши порушення права власника щодо користування належним йому майном, суд дійшов висновку про усунення таких перешкод шляхом виселення відповідачів.

Із матеріалів справи убачається, що 15 листопада 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу НегричО.М. було посвідчено заповіт ОСОБА_7, яким остання на випадок своєї смерті заповіла 1/4 частину житлового будинку та земельну ділянку 0,0619 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 ОСОБА_4, а у разі коли вона помре раніше від спадкодавця, не прийме спадщину або відмовиться від її прийняття - ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

28 травня 2012 року із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2

Листом Шостої Київської державної нотаріальної контори від 28 травня 2012 року №2505/02-14 ОСОБА_4 повідомлена про необхідність прибуття до нотаріальної контори із паспортом, ідентифікаційним кодом та іншими документами, про що вона розписалась на копії цього листа.

Окрім того, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 повідомлялась про дати видачі свідоцтва про право на спадщину, що були призначені на 09 вересня та на 27 вересня 2013 року.

27 вересня 2013 року на ім»я ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1

З матеріалів справи також убачається, що ОСОБА_4 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Родіонова Л.І. про встановлення факту постійного проживання із спадкоємцем, визнання недійсними Свідоцтв про право на спадщину за заповітом, що видані ОСОБА_2, проте рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Окрім того, згідно даних постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 30 серпня 2007 року, ОСОБА_4 29 серпня 2007 року заявлено про втрату нею 26 липня 2007 року паспорту громадянина України.

Паспорт громадянина України ОСОБА_4 було видано 25 лютого 2014 року, що підтверджується даними копії паспорту.

З матеріалів справи також убачається, що позивач ОСОБА_2 є власником 1/4 частини будинку АДРЕСА_1, власниками 3/4 частин цього будинку є інші особи. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на реєстраційному обліку за вказаною адресою не перебувають.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-85цс12 право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Правила ч.3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч.3 ст.1272 ЦК України не застосовуються.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1486цс15 відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви;

2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Згідно із роз»ясненнями, що вказані у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», поважність причин пропуску строків пов»язується з об»єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 у серпні 2007 року втратила паспорт громадянина України. Обґрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом зазначила, що отримала новий паспорт 25 лютого 2014 року, що підтверджується копією сторінок паспорту.

Обставини, якими обґрунтовується зустрічна позовна заява про неможливість відновити втрачений паспортний документ протягом строку з 2007 року по 2014 рік спростовуються зібраними у справі доказами, а саме довідкою Печерського управління поліції ГУ НП у м.Києві, якою засвідчено втрату паспорта після смерті спадкодавця та наявність проміжку часу, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

При цьому, така тривалість неможливості відновити паспортний документ не може розглядатися як поважна причина, оскільки не доведено обставин, які б створювали перешкоди для вчинення відповідних дій, або інші істотні труднощі .

Доводи апеляційної скарги зводяться до зазначення фактичних обставин справи та не містять обґрунтувань поважних причин, що перешкоджали ОСОБА_4 вчинити юридично значимі дії.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, доводи якої не спростовують висновків суду першої інстанції.

В частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 із житлового будинку апеляційна скарга будь-яких доводів не містить, посилань на докази, які б підтверджували законну підставу проживання в цьому помешканні в апеляційній скарзі не зазначено.

Разом з тим, з матеріалів справи, що позивачу належить лише 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1, відтак захист прав має відбуватися в межах існуючих прав і свобод.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги із зміною рішення суду в частині виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та зазначенням про виселення із 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Печерського районного суду міста Києві від 29 вересня 2017 року задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києві від 29 вересня 2017 року в частині виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 змінити, вказавши про виселення із 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов