Ухвала

іменем україни

13 грудня2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

КадєтовоїО.В., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є учнем Державного навчального закладу «Запорізьке вище індустріально-політехнічне училище» денної форми навчання та проживає окремо від батьків. Батько, працюючи на підприємстві, є регулярний заробіток, проте ухиляється від обов'язку утримувати його до досягнення ним 23 років.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь аліменти, пов'язані з його навчанням у розмірі 1/4 частки усіх доходів щомісячно, починаючи з дати ухвалення рішення до досягнення ним 23-річного віку. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, який продовжує навчання, аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 01 серпня 2016 року, до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого

2017 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що батьками позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_4 - відповідач у справі та ОСОБА_5 (а. с. 2).

Відповідно до довідки Державного навчального закладу «Запорізьке вище індустріально-політехнічне училище» від 07 липня 2016 року № 379 ОСОБА_3 01 вересня 2014 року вступив до цього навчального закладу і на даний час навчається на другому курсі денної форми навчання за фахом кухар, кондитер, термін закінчення навчального закладу - 30 грудня 2017 року (а. с. 2).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача аліменти на його навчання у розмірі 1/6 частки всіх видів доходів, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що батько дитини має можливість надавати матеріальну допомогу сину у зв'язку з його навчанням.

Однак зі такими висновками повною мірою погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, згідно з ст. 198 СК Українибатьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже, розглядаючи позови про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, суди мають встановити декілька юридичних фактів, зокрема: чи є дитина повнолітньою, чи продовжує вона навчатись, чи потребує у зв'язку з цим матеріальної допомоги та чи є у відповідача матеріальна можливість таку допомогу надавати.

Стягуючи аліменти на повнолітню дитину, слід також мати на увазі, що з часу повноліття дитина стає працездатною та має фізичну можливість додатково здійснювати своє утримання за рахунок інших доходів, а тому слід з'ясовувати факт отримання повнолітньою дитиною іншого доходу ніж аліменти, зокрема доходу від орендної плати за земельний пай, стипендії тощо.

Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції у порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не дав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не з'ясував та не перевірив, чи працює позивач сам і чи має дохід.

Крім того, судом не з'ясована матеріальна можливість обох батьків надавати допомогу на період навчання позивача, не з'ясовано, яку заробітну плату отримує відповідач, склад його сім'ї.

Суд при вирішенні спору не перевірив, чи може батько позивача надавати їй матеріальну допомогу на навчання, в той час як повинен був зазначене з'ясувати, навести в рішенні відповідні мотиви, відповідно до вимог ч. 1 ст. 199 СК України.

Наведене свідчить, що суди взагалі ухилилися від з'ясування обставин, що свідчить про недотримання встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка має значення для правильного вирішення справи, а тому ухвалення судом рішення без їх з'ясування та оцінки є помилковим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у ході якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
Судді:Є.П. Євграфова І.М. Завгородня О.В. Кадєтова О.В. Попович