Провадження № 22-ц/780/2666/17 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 46 16.05.2017

РІШЕННЯ
Іменем України
16 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,
за участю секретаря Дрозд Р.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 року у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності та договору дарування,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :
У грудні 2016 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до суду із позовом про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності та договору дарування. Заявлені вимоги мотивував тим, що в КЕУ на праві постійного користування згідно державного акту від 19 грудня 1975 року перебуває земельна ділянка пл. 0,583 га. в м. Біла Церква на перетині вулиць Ярмаркова Ш. Алейхема. За результатами проведеної в 2016 році аудиторської перевірки встановлено, що на земельній ділянці, яка відноситься до земель оборони, збудовані два гаражі. Згідно інформації, наданої КП «Південне бюро технічної інвентаризації», право власності на один із гаражів зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 28 грудня 1996 року, виданого відповідно до рішення ради № 346 від 24 грудня 1996 року, другий гараж знаходиться у власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 04 жовтня 1999 року. Отже, в порушення земельного законодавства виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради надано земельні ділянки для будівництва гаражів за рахунок території Міністерства оборони України без вилучення зі складу земель оборони та без погодження Міністерства оборони України. Просив визнати недійсними та скасувати п. 1.4 розпорядження виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № І-3-717 від 06 грудня 1996 року «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації», п. 5.3 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 342 від 24 грудня 1996 року «Про наділення земельних ділянок та дозвіл підприємствам і організаціям міста на будівництво», рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 346 від 24 грудня 1996 року; визнати недійсним свідоцтво на право власності від 28 грудня 1996 року, видане на підставі рішення № 346 від 24 грудня 1996 року та договір дарування гаража від 04 жовтня 1999 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 рокув задоволенні позову відмовлено.

Позивач КЕУ м. Біла Церква, не погоджуючись із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що факт сплати земельного податку відповідачем та укладання договорів компенсації земельного податку не свідчать про наявність порушеного права позивача та про те, що позивач знав та міг знати про таке порушення, саме 27 вересня 2016 року позивачу стало відомо про порушення прав. Вказує, що оспорюване рішенні № 346 від 24 грудня 1996 року, на підставі якого видано свідоцтво про право власності, не містить пункту щодо гаражних приміщень. Вилучення з користування Міністерства оборони України двох земельних ділянок пл. 0,6 га. по АДРЕСА_1 на мають жодного відношення до земельної ділянки по АДРЕСА_2 , відведеної до потреб оборони. Судом взагалі не перевірено та не встановлено місце розташування вилучених земельних ділянок. Крім того, рішенням Білоцерківської міської ради від 26 вересня 1995 року № 236 вилучення земельних ділянок відбувалося з військового містечка № НОМЕР_1 , на яке існує окремий державний акт, спірна ж земельна ділянка розташовується на території військового містечка № НОМЕР_2 , що вбачається з копії державного акту 1975 року. Разом із тим, сторонами не заперечувалось, що гаражі побудовано на землях оборони.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква є державною установою, яка створена Міністерством оборони України з метою здійснення квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, військових навчальних закладів, установ, організацій, що дислокуються в межах її відповідальності.

Згідно п. 6 Положення про КЕВ м. Біла Церква, затверджений начальником Київського КЕВ 31 серпня 2015 року, майно КЕВ м. Біла Церква є державною власністю. Фонди і території військових містечок, квартирне майно та земельні ділянки закріплюються за військовими частинами, установами та організаціями, що знаходяться у межах відповідальності КЕВ м. Біла Церква, наказами начальників гарнізонів.

19 грудня 1975 року виконавчим комітетом Білоцерківської ради видано державний акт на право користування землею Білоцерківській КЕВ района м. Біла Церква в розмірі 13070 кв.м. (виправлено на 0,583 га.), що знаходиться в межах вул. Ярмарочна, Шолом-Алейхема та індивідуальних земель, із планом землі розміром 5830 кв.м. та позначкою «військове містечко № 42» (а. с. 12 15).

Пунктом 1.4 розпорядження голови Білоцерківської міської ради від 06 грудня 1996 року № 1-3-717 «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації» надано дозвіл ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на будівництво двох гаражів по АДРЕСА_3 за рахунок території Міністерства оборони України (а. с. 16, 46).

Пунктом 5.3 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24 грудня 1996 року № 342 «Про надання земельних ділянок та дозвіл підприємствам і організаціям міста на будівництво» надано дозвіл ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на будівництво двох гаражів по АДРЕСА_3 за рахунок території Міністерства оборони України (а. с. 17).

Також в матеріалах справи на а. с. 40 45 містяться копії рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24 грудня 1996 року № 346 «Про надання земельних ділянок та дозвіл на будівництво підприємствам та організаціям міста», від 24 грудня 1996 року № 342 «Про затвердження лімітів питної води для промислових підприємств м. Біла Церква на 1997 рік», в яких відомості щодо надання земельних ділянок і дозволу будівництва ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відсутні.

ОСОБА_6 04 жовтня 1999 року на підставі договору дарування, укладеного із ОСОБА_3 , набула право власності на гараж б/н в АДРЕСА_3 , який належав дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності, виданого і зареєстрованого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 66 від 28 грудня 1996 року, реєстрова книга № 3 (а. с. 18).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на гараж за адресою АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_1 25 січня 2007 року на підставі свідоцтва про право власності виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28 грудня 1996 року (а. с. 19, 51).

В матеріалах справи наявні договори про компенсацію земельного податку від 09 лютого 2015 року № 35, якими погоджено, що КЕВ м. Біла Церква та ОСОБА_1 уклали цей договір про те, що КЕВ сплачує до ОДПІ земельний податок за земельну ділянку пл. 30 кв.м. у війському містечку № НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ), на якій побудований гараж, що належить ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 повертає до КЕВ суму сплаченого земельного податку за рік, згідно розрахунку до «Податкової декларації з плати за землю» на поточний рік та відповідно до бухгалтерського рахунку, договори аналогічного змісту від 01 лютого 2013 року № 10, 01 лютого 2013 року № 47, 05 лютого 2016 року № 25, а також квитанції за 2009 2016 роки, які підтверджують прийняття КЕВ м. Біла Церква від ОСОБА_1 земельного податку (а. с. 52 66).

01 вересня 2016 року КЕВ м. Біла Церква направив до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, КП «Білоцерківське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_7 та ОСОБА_1 запити щодо підстав виникнення права власності на гаражні приміщення за адресою АДРЕСА_3 в зв`язку з порушенням, виявленим Центральним територіальним управлінням внутрішнього аудиту та фінансового контролю під час перевірки КЕВ м. Біла Церква (а. с. 76 79).

Вказані обставини підтверджуються наявними в справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи в задоволенні позову КЕВ м. Біла Церква про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності та договору дарування, суд першої інстанції виходив із його недоведеності, одночасно застосувавши строки позовної давності.
У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Таким чином, одночасна відмова рішенням суду в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності і в зв`язку із його недоведеністю є помилковою, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо підставності позову КЕВ м. Біла Церква, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 4 ЗК України 1990 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі оборони.

Статтею 70 ЗК України 1990 року визначено, що землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.

Відповідно до ст. 9 ЗК України 1990 року до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Звертаючись до суду із даним позовом, КЕВ м. Біла Церква обґрунтовувало його тим, що на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні КЕВ і відноситься до категорії земель оборони, знаходяться два гаражі, належні відповідачам, дозволи на будівництво яких надані незаконними рішеннями виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області.

Відповідачами заперечувалися обставини знаходження гаражів саме на земельній ділянці КЕВ м. Біла Церква, оскільки рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 26 вересня 1995 року № 236 «Про затвердження встановлених зовнішніх меж і визначення виду та права землекористування» вилучено земельні ділянки та приєднано до міськземфонду, на що є згода землекористувачів: в/ч НОМЕР_3 (військове містечко № НОМЕР_4 , житловий будинок АДРЕСА_4 НОМЕР_5 (військове містечко № НОМЕР_1 , житловий будинок АДРЕСА_5 ) 0,6000 га. (а. с. 90 93), а отже, відповідачі вважали, що позивачем мали бути надані докази того, що на підставі зазначеного рішення до акту на право користування земельною ділянкою вносилися зміни або позивачем оскаржувалося рішення від 26 вересня 1995 року № 236.

Дані заперечення не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи, що даним рішенням земельні ділянки вилучені із постійного користування військових містечок № НОМЕР_4 , 2, 3, а державний акт на право постійного користування земельною ділянкою пл. 0,583 га. відноситься до території військового містечка № НОМЕР_2 , що зазначено на плані земель (а. с. 14).

Ці висновки підтверджуються наявними в матеріалах справи договорами про компенсацію земельного податку, укладеними між ОСОБА_1 та КЕВ м. Біла Церква, із яких вбачається, що гараж, належний ОСОБА_1 знаходиться саме на земельній ділянці у військовому містечку № НОМЕР_2 .

Заперечуючи проти позову, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради також зазначив, що рішення виконавчого комітету від 24 грудня 1996 року № 346 «Про надання земельних ділянок та дозвіл на будівництво підприємствам організаціям міста», від 24 грудня 1996 року № 342 «Про затвердження лімітів питної води для промислових підприємств м. Біла Церква на 1997» рік не стосуються предмету спору.

Дійсно, із наданих копій рішень вбачається, що в зазначених рішеннях № 342 та 346 від 24 грудня 1996 року не розглядалося та не вирішувалося питання щодо виділення земельних ділянок та/або надання дозволу на будівництво спірних гаражів, вони жодним чином не порушують права позивача, а тому позовні вимоги про визнання частково недійсними і скасування цих рішень не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і не підлягають задоволенню.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно листа КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації», свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на гараж видане останній на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 346 від 24 грудня 1996 року (а. с. 20).

За таких обставин, свідоцтво про право власності від 28 грудня 1996 року на ім`я ОСОБА_8 на гараж, який знаходиться на землях оборони, видане за відсутності рішення місцевої ради безпідставно, і порушує право КЕВ м. Біла Церква як законного землекористувача.

Разом із тим, пунктом 1.4 розпорядження голови Білоцерківської міської ради від 06 грудня 1996 року № 1-3-717 «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації» надано дозвіл ОСОБА_3 , ОСОБА_1 будівництво двох гаражів по АДРЕСА_3 за рахунок території Міністерства оборони України, тобто Білоцерківською міською радою в особі голови дійсно було надано дозвіл на здійснення будівництва гаражів на землях оборони на АДРЕСА_3 , яка відноситься до військового містечка № НОМЕР_2 , із користування якого земельних ділянок не вилучалось (а. с. 46, 92).

Таким чином, зазначене розпорядження від 06 грудня 1996 року порушує вимоги ст. ст. 9, 70 ЗК України 1990 року та права позивача на користування земельною ділянкою.

Відтак вимоги позивача щодо захисту порушеного права в частині заявлених позовних вимог є доведеними.

Представник відповідача ОСОБА_1 та виконавчий комітет Білоцерківської міської ради звернулися до суду із заявами про застосування строків позовної давності (а. с. 38 39, 47 50).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Оскільки відповідачами заявлено про застосування позовної давності у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити їх клопотання і відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання розпорядження голови Білоцерківської міської ради від 06 грудня 1996 року № 1-3-717 та свідоцтва про право власності від 28 грудня 1996 року на імя ОСОБА_1 із підстав спливу позовної давності.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що позивач дізнався про порушення свого права в червні 2016 року, оскільки в матеріалах справи наявні договори КЕВ м. Біла Церква із ОСОБА_1 про компенсацію земельного податку, починаючи із 01 лютого 2013 року, а квитанції про сплату земельного податку на користь КЕВ із 2009 року.

Таким чином, принаймні із 2009 року позивач знав, що відповідач користується земельною ділянкою в складі земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні, і в договірному порядку узгоджував з ОСОБА_1 компенсацію земельного податку, не вважаючи свої права порушеними.

Також позивач просив визнати недійсним договір дарування гаража від 04 жовтня 1999 року.

При цьому КЕВ м. Біла Церква не звернув уваги, що права особи яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Пунктом 3 ст. 388 ЦК передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, захист прав власника у спосіб заявлення вимоги про визнання недійсними вищезгаданого договору дарування є неналежним в будь-якому випадку, а вимог про витребування майна КЕВ м. Біла Церква не заявляв.

Таким чином, в частині визнання недійсним розпорядження виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 1-3-717 від 06 грудня 1996 року та свідоцтва про право власності від 28 грудня 1996 року колегія суддів відмовляє із підстав спливу позовної давності, а в іншій частині обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, не знайшли підтвердження під час розгляду справи, позивач заявив вимоги про захист прав власника у неналежний спосіб, позов є недоведеним і задоволенню не підлягає.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:
Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони Українизадовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити Квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України в позові до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності та договору дарування.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Ігнатченко Н.В.

Фінагєєв В.О.