Справа № 357/9080/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що їй належить на праві власності 1/4 частина квартири АДРЕСА_1, іншими співвласниками квартири є відповідачі мати та дочка позивачки, позивач була зареєстрована за вказаною адресою з 07.04.1976 року по 12.11.1986 року, з 04.04.1990 року по 18.09.2015 року, на даний час склалася ситуація, що позивач позбавлена можливості користуватися належною їй часткою в квартирі, оскільки відповідачі перешкоджають їй у доступі до квартири, змінили замки, не надають позивачу ключі від вхідних дверей до квартири. Позивач просила суд вселити її до квартири АДРЕСА_2 та зобовязати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні даною квартирою.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, в судовому засіданні пояснила, що позивач по справі має своє житло, за яке кошти сплачує бабуся ОСОБА_2, позивач більше 8 років перебуває на обліку в ПНД, щоденно звертається до поліції із заявами різного характеру, коли вона приходить до квартири АДРЕСА_1, то влаштовує сварки, бійки, псує майно, викидає з балкона різні речі. Перешкод у користуванні квартирою їй ніхто не чинить, у неї є ключі від вхідних дверей, замки там ніхто не міняв, але коли позивач поводить себе агресивно, то бабуся просить її залишити квартиру, під час сварок до квартири часто викликаються працівники поліції.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не зявилася, про час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини її неявки суду невідомі, заяв, клопотань від неї на адресу суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оглянувши матеріали даної справи, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 18.09.2015 року зареєстрована та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується копією паспорта позивача та копією картки реєстрації особи форми А.

Згідно довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області від 11.04.2017 року № 2248, позивач з 07.04.1976 року по 12.11.1986 року та з 04.04.1990 року по 18.09.2015 року була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_3.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/4 частині кожному згідно свідоцтва про право власності від 09.09.2004 року серії САА № 466990, яке видано на підставі розпорядження завідуючої комунальною службою приватизації державного житлового фонду міста від 09.09.2004 року № 1-2-41, що слідує з копії цього свідоцтва.

Також згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ від 03.10.2004 року за № 4929152, за всіма співвласниками квартири зареєстровано право спільної часткової власності на 1/4 частину за кожним, номер запису 10980 в книзі 95.

Як повідомила позивач, її батько ОСОБА_5 помер, але доказів щодо прийняття спадщини та оформлення права на спадщину після його смерті, суду не було надано.

В судовому засіданні встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 постійно зареєстровані та проживають відповідачі, загальна площа квартири 61,90 кв.м, квартира складається з 3-х жилих кімнат, має всі комунальні зручності, про що свідчить довідка управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 11.04.2017 року № 2247.

За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно положень ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Як вказано вище, право власності позивача на частину спірної квартири, як і право власності інших співвласників квартири, зареєстровано у встановленому законом порядку відповідно до норм діючого на той час законодавства.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В ст.1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод /зі змінами, внесеними протоколом № 11/ передбачено, зокрема, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

А за ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно приписів ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Позивач та її представник посилалися в суді на те, що відповідачі перешкоджають позивачу у користуванні квартирою, яка є їх спільною власністю.

Але належних доказів на обґрунтування цих обставин суду не було надано.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач в період з 02.07.2017 року по 16.07.2017 року постійно зверталася із письмовими та усними заявами до Білоцерківського відділу поліції з приводу того, що відповідачі переховують її доньку ОСОБА_4, налаштовують її проти позивачки, не дають можливості бачитися з донькою.

Ці звернення не свідчать про перешкоди у користуванні квартирою.

Як було встановлено в судовому засіданні, позивач ставить питання про вселення, оскільки їй необхідна реєстрація у квартирі АДРЕСА_1, а як їй пояснили в поліції, для цього необхідне рішення суду про вселення, також у неї відсутній оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, цей документ знаходиться у матері, а тому позивач позбавлена можливості зареєструватися у спірній квартирі.

Посилання позивача на те, що у неї відсутні ключі від квартири, не підтверджено жодними доказами, до того ж, сама позивач вказує, що коли вона приходить до спірної квартири, то між нею та матірю і старшою дочкою постійно відбуваються сварки, тобто, причиною того, що позивач не проживає у спірній квартирі, є не відсутність у неї ключів, а ті стосунки, які склалися між нею та відповідачами.

Отже, належних доказів того, що позивач як власник частини квартири, позбавлена з вини відповідачів можливості користуватися цією квартирою, в судовому засіданні не було надано, тоді як за ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

А тому з врахуванням всього вищенаведеного суд відмовляє в позові із-за його необґрунтованості.

За ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору як інвалід 2 групи від загального захворювання.

Керуючись ст.ст. 16, 182, 317, 319, 321, 358, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 10,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_6