Справа №473/478/17 16.05.2017 16.05.2017
Провадження №22-ц/784/1241/17
Справа № 473/478/17-ц
Провадження № 22-ц/784/1241/17 Головуючий першої інстанції: Старжинської О.С.
Категорія: 22 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.

за участі представників сторін ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 р. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання.

В обґрунтування своїх вимог позивачі вказували, що 06 липня 2016 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір довічного утримання, згідно якого відповідач прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1, належну на праві власності позивачу ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Універсальною товарно-сировинною біржею 08 червня 1999 р, і зобовязувалася забезпечити позивачу ОСОБА_6 та її чоловіку ОСОБА_7 утримання та догляд довічно на умовах, встановлених цим договором.

Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від належного виконання умов вищезазначеного договору довічного утримання, позивачі просили його розірвати та скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_5

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 квітня 2017 р. позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 6 липня 2016 р., посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстраційним № 417.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 320 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У запереченні на апеляційну скаргу представник позивачів ОСОБА_2 вказує на безпідставність її доводів і просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ч. 1 ст. 744 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 06 липня 2016 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстраційним номером 417.

Згідно умов вказаного договору відповідач ОСОБА_5 прийняла від ОСОБА_6 за згодою чоловіка останньої ОСОБА_9 у власність квартиру АДРЕСА_2, належну позивачам на праві спільної сумісної власності згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Універсальною товарно-сировинною біржею 08 червня 1999 р., та зобовязувалася надавати позивачам утримання та догляд довічно.

Сторони договору домовились, що грошова оцінка матеріального забезпечення щомісячно складає 2 800 грн. Утримання визначалося сторонами у вигляді:

забезпечення позивачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у квартирі;

забезпечення позивачів щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід, вечеря);

надання побутових послуг (прання постільної білизни не менше одного разу на два тижні, послуги перукарні - не рідше одного разу на півтора місяці, ремонт побутової відеотехніки у разі виникнення необхідності).

забезпечення належними лікувальними засобами;

надання необхідної медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників, у разі необхідності поміщення до стаціонарного медичного лікувального закладу;

оплату за власний рахунок комунальних послуг;

вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення позивачів всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами;

Згідно зі статтею 755 ч.1 п.1 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання та неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини.

Відповідно до наведеної норми закону на вимогу відчужувача договір довічного утримання може бути розірваний судом у разі невиконання або неналежного виконання набувачем визначених договором обовязків з утримання та (або) догляду відчужувача або (третьої) особи.

В силу положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачі, наполягаючи на задоволенні позову, вказували, що з дня укладання договору довічного утримання ОСОБА_5 виконувала визначені у договорі обовязки з утримання та догляду не в повному обсязі та нерегулярно.

Відповідачкою не надано переконливих доказів на підтвердження того, що, починаючи з дати укладання договору нею щомісяця надавались позивачам визначені договором види догляду та утримання (забезпечення харчуванням, побутовим та медичним обслуговуванням, оплата комунальних послуг тощо), загальна вартість яких становила 2 800 грн.

Таким чином, суд вірно дійшов висновку про неналежне виконання відповідачкою передбачених договором довічного утримання обовязків з догляду та утримання позивачів.

Крім того, як стверджували позивачі та визнала в суді відповідачка, з лютого 2017 р. виконання договору утримання фактично не відбувається.

За такого суд обґрунтовано на підставі положень пункту 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України задовольнив позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу як безпідставні.

Так, посилання в апеляційній скарзі як на доказ належного виконання ОСОБА_5 обовязків за договором на копії товарних чеків щодо придбання лікарських засобів, не може бути взято до уваги, оскільки відсутні докази придбання їх саме для позивачів.

Щодо посилань з приводу підтвердження факту надання утримання на пояснення свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, акти приймання-передачі виконаних за договорами підряду робіт, то їх також не можна вважати такими, що доводять заперечення ОСОБА_5, тому що ці докази не підтверджують відповідність обсягу та переліку наданого позивачам утримання кожного місяця, його вартість обсягу, переліку та вартості, визначених договором.

Також не можна вважати доказами належного виконання умов договору довічного утримання й спроби ОСОБА_5 після звернення позивачів до суду з даним позовом здійснити на користь останніх грошові перекази, тому що укладеним сторонами договором передбачено не грошове забезпечення ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а надання їм певного догляду та утримання.

Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, то колегія суддів виходить з наступного.

Не можна вважати порушенням процесуального права відмову у задоволенні клопотання представника відповідачки ОСОБА_4 в оголошенні перерви для ознайомлення з письмовими поясненнями представників позивачів, оскільки такі пояснення були оголошенні в судовому засіданні.

В той же час, як вбачається зі змісту журналів судових засідань, в порушення положень ч. 2 ст. 173 ЦПК України суд не надав часу представникові відповідачки ОСОБА_4 для особистих пояснень, але останній приймав участь у судових засіданнях, брав участь у дослідженні доказів, надавав з цього приводу пояснення, а також в суді апеляційної інстанції надав особисті пояснення по суті спору. За такого допущені судом першої інстанції порушення вимог процесуального закону не призвели до помилкових висновків по справі.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині задоволення позовних вимог.

Між тим, з висновками суду щодо розподілу судових витрат погодитись не можна.

Розмір судового збору, який підлягає сплаті при звернені з позовом, залежить від характеру заявлених вимог (майнові вимоги та вимоги немайнового характеру).

Позовні вимоги про розірвання договору довічного утримання, за яким відчужується нерухоме майно, відносяться до вимог майнового характеру.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.

Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до визначених підпунктом 1 п. 1 ч 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на час звернення з позовом ставок справляння судового збору позивачка мала сплатити судовий збір в розмірі 1 відсотка від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно договору довічного утримання від 06 липня 2016 р. вартість відчужуваної квартири становить 321 161 грн.

За такого за подання позовної заяви необхідно було сплатити 3 211 грн. 61 коп. судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_6 при поданні до суду позову про розірвання договору довічного утримання сплатила судовий збір у розмірі 320 грн., який за рішенням суду першої інстанції був стягнутий з відповідача на її користь.

Судовий збір у дохід держави судом першої інстанції з відповідачки не стягувався.

Таким чином, при зверненні з даним позовом судовий збір було сплачено не в повному розмірі, а саме недоплачено 2 891 грн. 61 коп.

Суд в порушення вимог ст. ст. 80, 88 ЦПК України залишив поза увагою дані обставини і при ухваленні рішення не перевірив правильність сплати судового збору та не вирішив питання щодо стягнення недоплаченого судового збору з відповідача, а тому рішення суду в частині розподілу судових витрат слід змінити в силу положень ч. 4 ст. 309 ЦПК України, стягнувши додатково з ОСОБА_5 на користь держави 2 891 грн. 61 коп.

Крім того, відповідно до п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги, зокрема, на рішення суду становить 110 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

ОСОБА_5 при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції повинна була сплатити судовий збір за майновою вимогою.

Тобто за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції відповідачка повинна була сплатити 3 532 грн. 77 коп. (3 211 грн. 61 коп.х110%), але здійснила лише часткову оплату в розмірі 352 грн.

За такого з відповідача за подання апеляційної скарги необхідно стягнути 3 180 грн. 77 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 квітня 2017 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 2 891 (дві тисячі вісімсот девяносто одну) грн. 61 коп. судового збору за вирішення справи судом першої інстанції.

В іншій частині залишити рішення суду без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 3 180 (три тисячі сто вісімдесят) грн. 77 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення надирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. ОСОБА_17 Яворська