НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 листопада 2017 рокуСправа № 322/1107/17

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Блажко О.П.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: ОСОБА_4

третя особа: ОСОБА_5

про: повернення майна, набутого без достатньої правової підстави.

25 жовтня 2017 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивач просить суд:

- зобовязати відповідача повернути безпідставно набуте майно, а саме гроші у сумі 30 000,00 грн., а також сплатити за користування безпідставно набутим майном, а саме грошима, суму індексу інфляції в розмірі 4914,14 грн. та 3% річних у сумі 988,60 грн., а усього сплатити суму 35 902,74 грн.;

- зобовязати відповідача повернути позивачу суму сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Позивач з ОСОБА_4 домовились про те, що позивач візьме в нього в оренду земельну ділянку, яка належить йому на праві приватної власності на сорок девять років, за що позивач одноразово сплатить йому 30 000,00 гривень.

09.02.2009 позивач передав відповідачу гроші у сумі 30 000,00 гривень, а відповідач передав позивачу розписку про отримання цих грошей та копію Державного акту на землю І-ЗП № 038074 від 20.12.1999 року.

За твердженням позивача, ОСОБА_4 погодився в подальшому, за бажанням позивача, зареєструвати Договір оренди нотаріально, про що вони і домовились.

Також на ці дії було отримано згоду дружини ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка не заперечувала проти передачі позивачеві зазначеної земельної ділянки в оренду, про що була складена відповідна заява.

На протязі тривалого часу, позивач неодноразово намагався на зазначеній земельній ділянці вирощувати різні рослини, але врожаю не було, та позивачу знадобилося її ще вдобрювати.

У вересні 2016 року позивач звернувся до ОСОБА_4 з пропозицією оформити договір нотаріально, так як договір оренди землі повинен бути офіційно посвідчений нотаріально, та зареєстрований у ДЗК та податковій інспекції.

Але ОСОБА_4 повідомив, що він відмовляється від нотаріального посвідчення договору оренди, та пояснив, що він передав цей пай іншій особі в оренду.

На пропозицію позивача повернути гроші у розмірі 30 000,00 гривень відповідач відмовився.

Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_4 відмовився виконати своє зобовязання про передачу позивачеві в оренду земельної ділянки, яка є його власністю, та безпідставно набув майно, а саме гроші, які належать позивачу в сумі 30 000,00 грн. На думку позивача, відповідач своїм вчинком порушив зобовязання вчинити певні дії, а саме укласти договір оренди землі з позивачем.

Виходячи з наведеного та посилаючись на норми ст.ст. 610, 611, 625, 1212 1214 ЦК України, представник позивача підтримав позов у судовому засіданні.

Відповідач надав суду письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити в задоволенні позову повністю, з огляду на його необґрунтованість. На думку відповідача, положення ст. 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, з огляду на таке.

09 лютого 2009 року позивач дійсно передав відповідачу суму коштів в розмірі 30000,00 грн. авансом в рахунок оплати орендної плати за користування земельною ділянкою, належною ОСОБА_4 на праві приватної власності, на майбутнє. Але, як стверджує відповідач, позивач приховує той факт, що ці кошти були передані на підставі підписаного цього ж дня Договору оренди землі і розписка про отримання коштів була надана ОСОБА_4 як підтвердження факту отримання коштів за договором оренди. Тобто, на думку відповідача, він набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Відповідач зазначає, що про обовязок чи домовленість оформити даний договір в нотаріальному порядку сторони не домовлялися.

Позивач користувався земельною ділянкою протягом 8 років. Відповідач не втручався в діяльність позивача і не чинив жодних перешкод у використанні ділянки. Ділянка засівалася і позивач мав дохід від її використання. Протягом 8 років позивач мав безліч можливостей здійснити державну реєстрацію Договору оренди землі, підписаного між ним та відповідачем, але не зробив цього.

У звязку з тим, що державна реєстрація договору оренди землі не відбувалася, що почало впливати на можливість отримання відповідачем державних допомог, зросла нормативно-грошова оцінка землі, а як наслідок і розмір орендної плати за землю. З метою належного використання землі та контролю за якістю використання і впливу на неї відповідач вирішив передати земельну ділянку в користування іншій особі на підставі офіційного договору оренди землі, зареєстрованого належним чином.

За таких обставин, ураховуючи, що позивач фактично використовував земельну ділянку і отримував з неї прибуток протягом 8 років, відповідач вважає, що можна зробити висновок про необґрунтованість посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову з вищенаведених підстав, а також просив суд застосувати строк позовної давності, який має обчислюватися з моменту передачі позивачем грошей відповідачу.

Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що на його думку, строк позовної давності слід обчислювати з моменту відмови відповідача укласти договір оренди, а саме з вересня 2016 року.

У судовому засіданні 23.11.2017 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали та зясувавши обставини цивільної справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності,

встановив:

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 6,09 га, розташованої на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, цільове призначення для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 038024.

Згідно з розпискою від 09.02.2009 ОСОБА_4 отримав суму в розмірі 30 000,00 грн. за пай в оренду на 49 років. Дана обставина визнається сторонами.

09.02.2009 ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) було підписано договір оренди землі, згідно з яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарського використання, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, Новомиколаївський район, с. Веселий Гай (п. 1). Обєктом оренди є земельна ділянка загальною площею 6,09 га (п. 2). Договір укладено на 49 років (п. 8). Орендна плата вноситься орендарем у розмірі 30 000,00 грн., яку орендодавець одержав від орендаря повністю, за весь термін дії даного договору оренди до підписання цього договору і будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за орендовану земельну ділянку до орендодавця відсутні (п. 9). Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 43).

Разом з цим, державна реєстрація договору оренди землі від 09.02.2009, підписаного ОСОБА_4 та ОСОБА_3, не була проведена.

Також, сторонами визнається та обставина, що у вересні 2016 року земельна ділянка, що належить відповідачу, була передана ним в оренду третій особі.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного.

За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 19 лютого 2014 року по справі № 6-162ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 37520393), від 06 березня 2013 року по справі № 6-5цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 30112967), від 13 червня 2016 року по справі № 6-643цс16 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 58434343), від 18 грудня 2013 року по справі № 6-127цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 36475633) і приходить до наступних висновків.

За змістом ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 09.02.2009) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки, а реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору (правова позиція ВСУ № 6-127цс13).

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Таким чином, сторони у даній справі дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі 09.02.2009, скріпивши договір своїми підписами. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося (правова позиція ВСУ № 6-162ц13).

Державна реєстрація договору оренди земельної ділянки у період визначеного сторонами строку дії договору забезпечує правомірне, договірне використання орендарем орендованої земельної ділянки незалежно від дати проведення такої реєстрації (правова позиція ВСУ № 6-5цс13).

Проте, як випливає з встановлених судом обставин даної справи, сторони після підписання договору 09.02.2009 не вчинили жодних дій щодо проведення його державної реєстрації, отже цей договір не набрав чинності, відтак сторони за цим договором не набули прав орендаря та орендодавця, у звязку з чим відповідач не порушив прав позивача, передавши земельну ділянку в оренду третій особі (правова позиція ВСУ № 6-643цс16).

Вищезазначене свідчить про обґрунтованість твердження позивача щодо набуття позивачем грошей в сумі 30 000,00 грн., як орендної плати за землю, без достатньої правової підстави.

Посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02.10.2013 по справі № 6-88цс13, суд визнає необґрунтованим, оскільки на відміну від обставин справи, що розглядалася Верховним Судом України, у цій справі гроші передавалися позивачем відповідачу не з метою забезпечення породження учасниками правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, а на виконання неіснуючого зобовязання орендаря за нечинним договором оренди.

Проте, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено представником відповідача у судовому засіданні, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином, у разі передачі особою грошей без достатньої правової підстави іншій особі, позовна давність за вимогою про повернення безпідставно набутого майна, повинна обчислюватися з наступного дня після здійснення передачі грошей. У даній справі позивач вже з 09.02.2009 міг знати про безпідставне набуття грошей відповідачем, адже фактичне користування чужою земельною ділянкою, без проведення державної реєстрації договору оренди, не породжує у нього прав та обовязків орендаря, а у відповідача прав та обовязків орендодавця.

Відтак з 10.02.2009 (ч. 1 ст. 253 ЦК України) почався перебіг трирічного строку позовної давності, який закінчився 10.02.2012. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог.

До суду позивач звернувся лише 25.10.2017. Доказів наявності будь-яких поважних причини, через які позивачем було пропущено строк позовної давності, суду не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову ОСОБА_3 належить відмовити в повному обсязі у звязку із пропуском строку позовної давності.

Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 88, 208, 209, 212 215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Новомиколаївський районний суд Запорізької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Гасанбеков