Ухвала

іменем україни

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Мазур Л.М., ПоповичО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України у Миколаївській області, третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Миколаївській області, про стягнення суми, за касаційною скаргоюголовного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України у Миколаївській області, третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Миколаївській області (далі - ДСА України), про стягнення суми.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2010 року її позов до Державної судової адміністрації України, ДСА України, Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання неправомірною бездіяльності ДСА України та стягнення заборгованості зі страхового відшкодування у сумі 53 673 грн 54 коп. задоволено в повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2011 року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2010 року змінено та викладено п. 3 її резолютивної частини у наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України через Державне казначейство України в Миколаївській області на користь ОСОБА_4 53 673 грн 54 коп.». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 грудня 2014 року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2010 року у незміненій частині та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2011 року залишено без змін.

У зв'язку з невиконанням вказаного судового рішення протягом майже п'яти років, позивач, уточнивши вимоги під час розгляду справи, просила суд стягнути з відповідачів на її користь проценти за безпідставне збереження належних їй грошових коштів у розмірі 22 651 грн 41 коп. на підставі ст. ст. 536, 1212, 1214 ЦК України.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби України у Миколаївській області на користь ОСОБА_4 22 651 грн 41 коп.

У касаційній скарзі головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2010 року позов ОСОБА_4 до Державної судової адміністрації України, ДСА України у Миколаївській області, Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання неправомірною бездіяльності Державної судової адміністрації України та стягнення заборгованості зі страхового відшкодування в сумі 53 673 грн 54 коп., задоволено в повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2011 року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2010 року змінено та викладено п. 3 її резолютивної частини у наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України через Державне казначейство України в Миколаївській області на користь ОСОБА_4 53 673 грн 54 коп.».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 грудня 2014 року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2010 року у незміненій частині та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2011 року залишено без змін.

Встановлено, що 31 березня 2015 року Казначейством здійснено перерахунок коштів у сумі 53 673 грн 54 коп. на рахунок ОСОБА_4, відповідно до виконавчого листа, виданого 09 липня 2010 року Миколаївським окружним адміністративним судом.

Відповідно дост. 1212 ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Такий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року № 6-2491цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у відповідачів не було правових підстав для невиплати визначених у рішенні сум, що тягне за собою відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 1214 ЦК України та узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року в справі № 6-2491цс15, щодо належних до нарахування сум за тривале невиконання судового рішення в тому випадку, якщо сторони не були пов'язані договірними правовідносинами.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

О.В.Попович