Справа № 369/5615/17
Провадження № 2/369/2748/17
РІШЕННЯ

Іменем України

10 листопада 2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

за участю секретаря Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишкова З.І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф., про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишкова З.І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф., про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим, що у 2003 році, вона ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_6, своєму покійному чоловіку однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Договір дарування квартири було посвідчено 26.04.2003 року приватним таріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської ласті Апишковою 3.1. та зареєстровано в реєстрі вчинення нотаріальних дій під №2601.

Вказує, що з покійним ОСОБА_6 вони прожили разом однією сім»єю як чоловік та дружина з 1995 року, без реєстрації шлюбу, та прожили спільно понад двадцять років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 раптово помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29.08.2016 р., серія НОМЕР_1.

Зазначає, що на момент дарування нею, як дарувальником договору дарування, вона через милку власного сприйняття природи та юридичних наслідків правочину, до кінця правильно не зрозуміла, що квартира, яку вона дарує переходить у власність ОСОБА_6, позбавляючи її будь-якого права та можливості повернути її у свою власність.

Наголошує, що укладаючи оспорюваний договір дарування від 26.04.2003 р. № 2601 вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором, оскільки вважала, що не втратить остаточно усе своє майно.

Посилаючись на вищевикладене позивач просила суд визнати договір дарування квартири від 26.04.2003 р. за № 2601 - недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечували з підстав викладених в письмових запереченнях долучених до матеріалів справи.

В судове засідання приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишкова З.І. не з»явилася, надіслала до суду письмову пояснення, де просила суд слухати справу за її відсутності.

В судове засідання приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф. не з»явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомляв.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 26.04.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І.

Відповідно до п. 1 договору дарування ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар квартиру під АДРЕСА_1. Вказана квартира складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 15,9 кв.м., загальною площею 31,1 кв.м.

Пунктом четвертим Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною 1 ст. 56 ЦК УРСР 1963 року, діючому на момент укладення спірного договору, передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 2 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», щодо застосувань положень ст. 56 ЦК УРСР від 1963 року, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і питання певних юридичних наслідків.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 р. у справі №6-9ц14 та від 18.06.2014 р. у справі 6-69цс14, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою суттю якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно вимог ч.1-2 ст. 243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Як було встановлено під час судового розгляду представник позивача вказує, що ОСОБА_1 не розуміла правової природи укладеного договору, разом з тим, дана обставина не підтверджується належними та допустимим доказами.

В судовому засіданні представник позивача не довела неправильне сприйняття своєю довірителькою фактичних обставин правочину.

Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи обставину вчинення правочину під впливом помилки, на яку позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку про їх недоведеність.

Заслуговують на увагу і пояснення приватного нотаріуса Апишкової З.І. на те, що нею було дотримано норм на той час чинного законодавства після подання всіх необхідних документів для посвідчення договору дарування, на підтвердження чого надала до суду матеріали нотаріального провадження.

Таким чином, судом не встановлено, що ОСОБА_1, вчиняючи правочин про укладання договору дарування квартири від 26.04.2003 року, діяла проти справжньої волі внаслідок помилки щодо істотних обставин правочину.

А відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог та приходить до висновку, що право позивача, про захист якого вона просить, не порушено.

На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11,15,61,88,169,208,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.56,71,75,243 ЦК УРСР (1963 року), пунктом 4,6,7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року), п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня, наступного за його проголошенням.

Суддя: Д.Д.Усатов