ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державної організації «Лісове господарство «Білоозерське», третя особа - ОСОБА_4, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державної організації «Лісове господарство «Білоозерське» (далі - ДО «ЛГ «Білоозерське») про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що підставою для прийняття наказу про його звільнення стала його відсутність 26 січня 2016 року на робочому місці без поважних причин. Посилаючись на те, що зазначене в оспорюваному наказі обґрунтування причин звільнення, є надуманим та таким, що не відповідає дійсності, позивач остаточно просив визнати незаконним і скасувати наказ тимчасово виконуючого обов'язки директора ДО «ЛГ «Білоозерське» від 27 травня 2016 року № 16/15-К «Про звільнення з посади працівника», поновити його на посаді єгеря ДО «ЛГ «Білоозерське» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення й постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у діях позивача наявна винна поведінка та порушення трудової дисципліни, що полягало у відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого часу без поважних причин (прогул), тому його звільнення було правомірним і відповідало вимогам трудового законодавства.

З такими висновками погодився й апеляційний суд та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Проте погодитися з висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст.303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст.315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що наказом ДО «ЛГ «Білоозерське» від 05 травня 2014 року № 14/20-К ОСОБА_3 було прийнято на роботу на посаду єгеря.

Наказом ДО «ЛГ «Білоозерське» від 27 травня 2016 № 16/15-К «Про звільнення з посади працівника» ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул 26 січня 2016 року.

Згода профспілкового комітету на звільнення позивача з роботи не надавалася, оскільки позивач подав заяву про виключення його з членів профкому.

Підставою для прийняття наказу про звільнення стало те, що 25 січня 2016 року ОСОБА_3 було повідомлено його керівником - старшим єгерем ОСОБА_5 про те, що 26 січня 2016 року о 08-00 год. в адміністративному приміщенні ДО «ЛГ «Білоозерське» у кабінеті директора відбудуться збори єгерів підприємства.

ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_5, що він буде відсутній на цих зборах та на робочому місці, оскільки 26 січня 2016 року о 14-30 год. він має бути присутнім у судовому засіданні в Переяслав-Хмельницькому міськрайонному суді Київської області в якості позивача у справі.

Факт перебування ОСОБА_3 у суді 26 січня 2016 року о 14-30 год. сторонами визнається та не оспорюється.

26 січня 2016 року старшим інспектором по роботі з кадрами ДО «ЛГ «Білозерське» ОСОБА_6, мисливствознавцем ОСОБА_7 та старшим єгерем ОСОБА_5 було складено акт про відсутність на роботі 26 січня 2016 року єгеря ОСОБА_3

Згідно з текстом доповідної записки старшого єгеря ОСОБА_5 на ім'я директора ДО «ЛГ «Білозерське» від 26 січня 2016 року ОСОБА_3 26 січня 2016 року на робочому місці о 8 год. 00 хв. не з'явився та протягом дня був відсутній.

На вимогу директора підприємства єгер ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовився надати письмове пояснення про причини своєї відсутності на роботі 26 січня 2016 року, про що складено акт від 27 січня 2016 року, а також проведено службове розслідування про причини відсутності позивача на роботі 26 січня 2016 року та в період з 27 січня 2016 року по 26 травня 2016 року.

У період з 27 січня по 26 травня 2016 року ОСОБА_3 у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності внаслідок хвороби був відсутній на робочому місці, до виконання посадових обов'язків приступив 27 травня 2016 року, що визнається сторонами та підтверджується письмовими доказами у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити із того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України є з'ясування поважності причин його відсутності на роботі.

При цьому, законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа, передбачених ст. 57 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи справу та відмовляючи позивачу в поновленні на роботі, суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням ОСОБА_3 про те, що на розгляді в Переяслав-Хмельницькому міськрайонному суді Київської області знаходиться справа за його позовом до ДО «Лісове господарство «Білоозерське» про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності (справа № 373/2976/15ц ). Чергове засідання у даній справі було призначено на 26.01.2016 року, що підтверджено судовою повісткою. Відсутність його на роботі 26.01.2016 року була викликана поважною причиною, а саме: необхідністю бути присутнім в судовому засіданні, про що завчасно було повідомлено роботодавця, що виключає вину працівника, а відповідно і не може бути підставою для звільнення за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, не врахував, що прогул, який стався з об'єктивних незалежних від волі самого працівника причин не може бути визнаний прогулом в розумінні ст.40 КЗпП України і не може мати наслідків, передбачених у п 4 ч.1 ст. 40, ст. 147 КЗпП України. Крім того, суд апеляційної інстанції не спростував доводи апеляційної скарги позивача відносно того, що суд першої інстанції на припущеннях дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 мав можливість прибути на 08-00 год. ранку на роботу та піти з неї у другій половині дня, оскільки у позивача відсутній власний транспорт для пересування, а розклад маршрутного транспорту позбавляв позивача можливості дістатися вчасно на судове засідання.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не надавши належної оцінки доказам, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвали апеляційного суду із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Увалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик