УХВАЛА

іменем україни

26 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання комісії за надання фінансового інструменту незаконною та повернення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 6 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом посилаючись на те, що 29 червня 2006 року між нею та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір, із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб.

17 вересня 2015 року після проведення незалежного аудиту за кредитним договором їй стало відомо про те, що крім відсотків за користування кредитом їй також нараховується і щомісячна комісія за надання фінансового інструменту в розмірі 0,35 % від суми кредиту щомісячно (192,50 дол. США на місяць) і яка становить за період з 29 червня 2006 року по 31 грудня 2009 року 7 892,50 дол. США, що еквівалентно 213 097 грн 50 коп., що є суттєвим погіршенням її майнового стану. Крім того, нарахування комісії в доларах США суперечить чинному законодавству України.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 просила визнати незаконними дії ПАТ «КБ «ПриватБанк» з нарахування комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 0,35 % від суми кредиту щомісячно за кредитним договором, зобов'язати відповідача припинити нарахування комісії за надання фінансового інструменту та повернути безпідставно одержані кошти у розмірі 0,35 % від суми кредиту за період з 29 червня 2006 року по 31 грудня 2009 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 6 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачкою не доведено підстав та не надано належних і допустимих доказів щодо визнання незаконними дій відповідача з нарахування комісії за надання фінансового інструменту, щодо зобов'язання відповідача припинити нарахування комісії та щодо зобов'язання відповідача повернути позивачці кошти по комісії, які на законних підставах стягнуті з неї на користь банку рішенням суду від 25 грудня 2015 року, як і не доведено, що комісія є несправедливою з урахуванням ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач.

Такі висновки є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Судом установлено, що 29 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівкових засобів через касу банку на строк з 29 червня 2006 року по 29 червня 2021 року включно, у вигляді неповновлюваної кредитної лінії у розмірі 63 073 дол. США на наступні цілі: придбання квартири у сумі 55 тис. дол. США, а також у розмірі 8 073 дол. США на оплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 0,35 % щомісячно в період сплати, а також 0,5 % в момент надання кредиту одноразово, відсотків за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.11 даного договору і винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважається період з 15 по 20 число кожного місяця. Щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 858,50 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороді.

17 вересня 2015 року ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс» здійснено розрахунок ефективної ставки відсотків на замовлення ОСОБА_3, згідно якого комісія за надання фінансового інструменту 0,35 % від суми кредиту щомісячно 192,50 дол. США.

Згідно з випискою за рахунком ОСОБА_3, наданої ПАТ «КБ «ПриватБанк», комісія за кредитним договором за період з 29 червня 2006 року по 31 грудня 2009 року складає 7 892,50 дол. США.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Разом із тим згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Установлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки недійсним, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 4 лютого 2016 року, позов ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором від 29 червня 2006 року у розмірі 161 499,66 дол. США, що еквівалентно 3 708 032 грн 19 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаним преюдиційним судовим рішенням встановлено, ОСОБА_3 не довела належних правових та фактичних підстав для визнання кредитного договору, укладеного між сторонами, та похідних договорів поруки та іпотеки, недійсними. При укладенні кредитного договору ОСОБА_3 була обізнана про всі його умови та погодилася з ними. Крім того, підписання кредитного договору ОСОБА_3 є доказом отримання позичальником всієї необхідної інформації, передбаченої Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування.

Інших доказів того, що на час укладання кредитного договору існували будь-які обставини, які б примусили її прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, позивач суду не надав.

Крім того, згідно з вимогами ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Отже, після ухваленого преюдиційного судового рішення про стягнення коштів за кредитним договором, сторони вже не можуть оспорювати встановлені судом факти щодо дійсності цього правочину.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Доводи касаційної скарги фактично стосуються лише переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик