Справа № 369/1769/16-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/2608/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 29 16.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

16 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Ігнатченко Н.В.

за участю секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на його користь 14 300 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням суду від 01 лютого 2010 року з ОСОБА_3 стягнуто 10 000 грн. основного боргу, 3 269 грн. індексу інфляції, 3 % річних 300 грн., неустойки 10 000 грн. Позивач зазначає, що відповідач не виконав рішення суду та борг не повернув. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. На підставі ст. 625 ЦК України відповідач має відшкодувати ОСОБА_2 борг за період з 03 січня 2010 року по грудень 2014 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 14 300 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд безпідставно застосував строк позовної давності, оскільки у 2007 році між сторонами було укладено договір про збільшення тривалості позовної давності. Суд також не врахував інфляційні збитки.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 10 000 грн. основного боргу, 3 269 грн. індексу інфляції, 3% річних у розмірі 300 грн., 10 000 грн. неустойки.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2010 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2010 року в частині стягнення неустойки змінено. Зменшено суму неустойки до 5 000 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На підставі зазначених рішень видано виконавчий лист, який предявлено для примусового виконання до ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області.

Згідно звіту ПрАТ «Вентиляційні системи» про здійснені відрахування та виплати за період з 01 листопада 2010 року по 01 лютого 2014 року здійснювались відрахування з заробітної плати ОСОБА_3 на загальну суму 18 819 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки знав про порушення своїх прав ще з лютого 2010 року. Крім того, ОСОБА_2 нарахував інфляційні втрати на всю суму заборгованості та на весь період до погашення боргу. Однак, щомісячне погашення заборгованості боржником зменшувало суму заборгованості.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 має право на стягнення інфляційних втрат у звязку з несвоєчасним виконання рішення суду відповідачем.

Однак, відповідно до вимог ст. ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішення суду, яким стягнуто на користь ОСОБА_2 10 000 грн. основного боргу, 3 269 грн. індексу інфляції, 3% річних у розмірі 300 грн., та яке залишено в цій частині без змін рішенням апеляційного суду від 17 серпня 2010 року, набрало законної сили 17 серпня 2010 року. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2010 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2010 року в частині стягнення неустойки змінено. Зменшено суму неустойки до 5 000 грн. Отже, з 17 серпня 2010 року почав обраховуватися строк позовної давності для предявлення позову про стягнення інфляційних втрат в звязку з невиконанням судового рішення.

Позивач, знаючи про порушення своїх прав, повязаних з несвоєчасним виконанням рішення суду, жодних вимог до відповідача до 24 лютого 2016 року не предявляв.

З початку несвоєчасного виконання відповідачем рішення, а саме з серпня 2010 року до дня звернення до суду 24 лютого 2016 року пройшло більше пяти років. До ухвалення судом першої інстанції рішення 28 березня 2016 року ОСОБА_3 заявив клопотання про застосування строку позовної давності (а.с.14).

Посилання апелянта на збільшення між сторонами строку позовної давності є безпідставними. Так, в договорі про збільшення тривалості позовної давності від 01 червня 2007 року, зазначено, що строк позовної давності по позовних вимогах, повязаних з поверненням ОСОБА_3 ОСОБА_2 основного боргу, неустойки та врахування інфляції збільшено до 31 грудня 2013 року.

Вказаний договір стосувався вимог щодо основного зобовязання. У 2009 році ОСОБА_2 реалізував своє право та звернувся до суду з позовом і на його користь з відповідача було стягнуто суму основного боргу, неустойку та інфляційні збитки. Зазначений договір не має жодного відношення до зобовязань відповідача, що виникають з судових рішень.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду і будь-які докази поважності причини його пропуску суду не надані.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено судам, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Однак, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції одночасно застосував строк позовної давності та прийшов висновку про недоведеність позовних вимог, що є взаємовиключними підставами до відмови в задоволенні позову

Висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_4