Справа № 729/419/17
У Х В А Л А

28 квітня 2017 р. суддя Бобровицького районного суду Бойко В.І., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні.

Згідно глави 6 розділу ІV (ст.258 ЦПК) та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 за №5, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим Цивільно-процесуальним кодексом України, так і вимогам щодо її змісту.

Відповідно до п. п. 2, 3, 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, в заяві повинні бути зазначені: ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; виклад обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги; зазначені докази, що підтверджують кожну обставину, якою заявник обґрунтовує свої вимоги, наявність підстав для звільнення від доказування.

Заява не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дотримання вимог ст. 119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки заяви і долучених до неї матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи до розгляду.

У відповідності до ст. 258 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що це підтверджують.

Ознайомившись із заявою та доданими до неї матеріалами, вважаю, що зазначена заява неповністю відповідає вимогам ст. ст. 119, 258 ЦПК України з огляду на наступне.

У роз'ясненнях, які містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», зазначено, що якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. Вразі невідповідності заяви визначеним вимогам, суддя постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

У пункті 1 цієї Постанови також роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Розглянувши заяву, вважаю, що вона не відповідає вимогам частин 1 та 2 ст. 258 ЦПК України.

Так, зі змісту даної заяви вбачається, що заявник звернувся до суду з метою оформлення у подальшому пенсії у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до п. 2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 N 22-1 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за N1566/11846, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сімї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно із вимогами статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

При цьому, заява містить посилання на те, що заявник звертався до управління Пенсійного фонду в Бобровицькому районі для отримання допомоги по втраті годувальника, проте до заяви не долучені докази, що підтверджують факт такого звернення, як і факт правомірної відмови вищевказаної установи, що є передумовою звернення до суду із заявою про встановлення відповідного факту.

Також до позовної заяви не долучені докази про місце проживання та реєстрації померлої ОСОБА_2

Згідно з положеннями ст. 258 ЦПК України до неналежно оформленої заяви про встановлення факту, що мають юридичне значення застосовується правила ст. 121 цього кодексу.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001.

У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, суд вважає за неможливе відкрити провадження у справі з причин невідповідності заяви ОСОБА_1 ст. ст. 119, 258 ЦПК України, що не є порушенням права на справедливий судовий захист та не вважається обмеженням права доступу до суду.

Керуючись ст. ст. ст. 119, 121, 258 ЦПК України,-

У ХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні залишити без руху і надати заявнику пятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду для усунення вищевикладених в ухвалі недоліків.

У разі усунення недоліків у встановлений строк заява буде вважатися поданою в день первісного її подання до суду.

Попередити заявника, що в разі не виправлення недоліків в строк, визначений судом заява буде вважатися не поданою та підлягає поверненню.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.І. Бойко