ухвала

іменем україни

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ситнік О.М., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Західінкомбанк» ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, третя особа - Служба у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації, про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» Костенко Ігоря Івановича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Західінкомбанк» (далі - ПАТ «Західінкомбанк») ОСОБА_6 звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що згідно з кредитним договором від 26 січня 2007 року № 2601/07 відповідач ОСОБА_7 отримав в позивача грошові кошти в сумі 40 000 доларів США з терміном погашення до 26 січня 2012 року зі сплатою 13 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобов'язався виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов кредитного договору.

Унаслідок порушення графіку сплати коштів у ОСОБА_7 утворилася заборгованість за кредитними зобов'язаннями в розмірі 82 796,69 доларів США та 58 208 грн 94 коп.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки. Положеннями договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2016 року, в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, третя особа - Служба у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації, про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовлено.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк» Костенко І.І. просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що вимога позивача про стягнення заборгованості з позичальника не підлягає задоволенню у зв'язку з недоведеністю розміру заборгованості, вимога до поручителя не підлягає задоволенню у зв'язку з припиненням поруки, а вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів того, що іпотека зареєстрована в Державному реєстрі іпотек та що об'єкт обтяження внесений в реєстр а також не надано витягів про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 26 січня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю комерційним банком «Західінкомбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Західінкомбанк») та відповідачем ОСОБА_7 укладено кредитний договір № 2601/07, за яким банк відкриває позичальнику кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 18 000 доларів США на умовах визначених даним кредитним договором із сплатою 13% річних з терміном користування кредитними коштами до 26 січня 2012 року.

Згідно з п. 1.5 кредитного договору, погашення кредиту здійснюється згідно з графіком, який є невід'ємною частиною договору до 10 числа місяця, наступного за звітним.

08 червня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_7 було укладено додаткову угоду № 1, якою збільшено суму кредиту до 40 000 дол. США, а в п. 1.5 кредитного договору зазначено, що погашення кредиту здійснюється згідно з графіком від 08 червня 2007 року, який є невід'ємною частиною договору до 10 числа місяця, наступного за звітним.

Пунктом 3.2.7 та 3.2.8 кредитного договору передбачено, що у разі порушення (невиконання) боржником умов даного договору, позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 30 % річних від простроченої суми, а також штраф в розмірі 30 % від простроченої суми боргу.

На забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором від 26 січня 2007 року № 2601/07, між банком та відповідачем ОСОБА_8 укладено договір поруки № 1, відповідно до п. 1.1 та 1.2 якого відповідач зобов'язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником ОСОБА_7 в повному обсязі усіх зобов'язань, що випливають з кредитного договору. Поручитель та позичальник відповідають перед кредитором солідарно.

08 червня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_8 було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, якою збільшено суму кредиту до 40 000 доларів США.

Позивачем станом на 11 серпня 2014 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого сума заборгованості відповідача ОСОБА_7 перед банком за кредитними зобов'язаннями становить 82 796,69 доларів США та 58 208 грн 94 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 40 000 дол. США, заборгованість за відсотками - 23 689,76 дол. США, пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ - 58 208 грн 94 коп., штраф - 19 106,93 дол. США.

На забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором від 26 січня 2007 року № 2601/07, між банком та відповідачем ОСОБА_8 укладено договір іпотеки, згідно з п. 3.1 якого відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 86,9 кв. м, яка належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

15 червня 2007 року до договору іпотеки внесені зміни додатковим договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення ‒ невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку»під час розгляду справи та викладення змісту судового рішення суд повинен вирішити такі питання:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору у справі, що переглядається, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодноздійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Суди попередніх інстанцій вищевикладеного не врахували, належним чином не встановили усіх обставин справи, не дослідили умови укладених договорів кредиту та іпотеки, зокрема щодо черговості погашення кредиту, не з'ясували чи відбувалося погашення тіла кредиту виходячи з розрахунку заборгованості та відмовили у задоволенні позову до боржника ОСОБА_7 та до іпотекодателя з формальних міркувань.

Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Незважаючи на те, що строк виконання основного зобов'язання настав 26 січня 2012 року, позивач не звернувся до суду із вимогою до поручителя в межах шестимісячного строку, а звернувся з таким позовом аж 13 серпня 2014 року, а тому порука ОСОБА_8 за договором поруки № 1 від 26 січня 2007 року є припиненою.

Таким чином, судами допущено порушення норм процесуального права, що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень у частині стягнення заборгованості з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки і передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції в цій частині. В іншій частині судові рішення законні та обґрунтовані, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» Костенко Ігоря Івановича - задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2016 року скасувати в частині вимог до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді:Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак