У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 29 листопада 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЄвтушенко О.І., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Мостової Г.І., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають спільну дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2010 року. Посилаючись на те, що шлюбні стосунки між сторонами припинено фактично до народження дитини, відповідач не цікавиться дочкою, не піклується про неї, не бере участі у її вихованні, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, дитина повністю знаходиться на її утриманні та вихованні, просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки - ОСОБА_9 Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року, позов задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, відносно малолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач не виконує своїх обов'язків по вихованню дитини з часу її народження, а також відсутність об'єктивних перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її житті (про що також свідчить факт звернення відповідача до суду з позовом про визначення способів участі у вихованні дитини, який ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2010 року залишено без розгляду за його заявою) та, врахувавши висновки органу опіки та піклування від 09 лютого 2017 року № 01-34/228/17 та спеціаліста-психолога Асоціації практикуючих психологів та психотерапевтів Хмельниччини від 02 лютого 2017 року, відповідно до яких поява відповідача у житті дитини за сформованого кола осіб, яких вона вважає своєю сім'єю, буде психотравмуючим фактором, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Судами встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_6 та ОСОБА_7, шлюб між якими розірвано на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2010 року. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків. Відповідно до п. 15 Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Як роз'яснено у абзаці 2 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з довідкою вчителя-методиста та директора НВК № 4 від 25 жовтня 2016 року директора ХДШО та ДПМ від 01 листопада 2016 року, довідкою лікаря від 01 листопада 2016 року у відповідача відсутній інтерес до життя, навчання, здоров'я та розвитку дитини. За період навчання дитини він жодного разу не цікавився успішністю та вихованням дитини під час навчального процесу, не приходив до школи, не забирав дівчинку після уроків, не брав участі у роботі батьківського комітету, не був присутні на творчих заходах. Згідно з висновком спеціаліста-психолога ОСОБА_10 Асоціації практикуючих психологів та психотерапевтів Хмельниччини від 02 лютого 2017 року дитина вважає своєю сім'єю маму і її цивільного чоловіка, тітку та бабусю, біологічного батька не знає і ніколи з ним не спілкувалася, сприймає його як незнайому людину. За даними консультативного висновку спеціаліста Хмельницької обласної дитячої лікарні від 03 березня 2017 року ОСОБА_8 не знає свого біологічного батька, він відсутній в її житті, вона сприймає його як незнайому людину. Разом з тим суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, зазначав, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, у зв'язку з чим він звертався до ОСОБА_6 з проханням укласти нотаріально посвідчений договір на утримання та виховання доньки, а також до суду з позовом про визначення способів участі у вихованні дитини та встановлення графіків зустрічей з нею, який за домовленістю сторін залишений без розгляду на підставі поданої ним заяви. Вирішуючи спір, суд не дотримався принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. Суд не звернув уваги на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, не встановив, чи носять порушені відповідачем вимоги законодавства щодо виховання дитини системний характер, не врахував, що відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав та прагне брати участь у вихованні дитини. Без встановлення винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, з'ясування можливості зміни його поведінки в кращу сторону, сприяння захисту інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування, а також врахування, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків та, що до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дочки, при цьому не перевірив, чи свідчить факт заперечення ним позовних вимог про позбавлення батьківських прав та оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку про наявність бажання піклуватись про дитину, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно малолітньої доньки ОСОБА_8 є передчасним. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково. Ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.І. Євтушенко Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Г.І. Мостова О.В. Попович