Справа №486/1112/16-ц 15.05.2017 15.05.2017 15.05.2017
Справа №486/1112/16-ц Головуючий першої інстанції Лузан Л.В.
Провадження №22-ц/784/1009/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

15 травня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі відповідача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Комунальної установи «Інформаційне агентство «Контакт» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення компенсації моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, Комунальної установи «Інформаційне агентство «Контакт» (далі - КУ «Інформаційне агентство «Контакт») про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення компенсації моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 12 листопада 2015 року ОСОБА_3 є депутатом Южноукраїнської міської ради VII скликання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року на сьомій сторінці газети Южноукраїнської міської ради «Контакт» за НОМЕР_1 було опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якої є ОСОБА_2

В зазначеній статті автор допустив висловлювання, які на думку позивача, містять недостовірну інформацію та завдають шкоди його честі, гідності та діловій репутації, зокрема, відповідач ОСОБА_2 зазначив про позивача наступне:

«У змові з представниками керівної на той час Партії регіонів (ПР) за підтримки губернатора Круглова (теж ПР) він укладає угоду, що взамін на умовний термін береться розвалити фракцію партії «Батьківщина» у міськраді, усунути міського голову ОСОБА_4 від цієї ж політичної організації. Отримує карт-бланш від ПР і починає відробляти свої 30 срібняків. За допомогою депутата ПР ОСОБА_7, який мітить на посаду міського голови, він погрозами, шантажем та підкупом намагається розвалити фракцію.»;

«Через сайт «Барометр Южноукраїнська» ОСОБА_3 починає чорнити в очах громади та обласного керівництва фракцію партії та окремих депутатів.»;

«Громадянин ОСОБА_5 був прийнятий до ВО «Батьківщина» 2006 року за поданням гр. ОСОБА_3, в якого працював на той час у приватній фірмі.»;

«Під місцеві вибори 2015 року ОСОБА_6 через обласне бюро з грубими порушеннями статуту партії протягує рішення про зміну керівництва. Похапцем проводяться фальшиві загальні збори, на яких з 250 членів організації присутні 19 куманьків і ОСОБА_5 обирається головою. По липових документах органи юстиції на місці реєструють нового керівника.».

Посилаючись на те, що вказана інформація не відповідає дійсності, формує в громадськості негативне уявлення про нього як про людину і про політика, призводить до зниження довіри до нього з боку громадян, ОСОБА_3 просив визнати вказану інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати відповідачів не пізніше п'ятнадцяти днів після набрання рішенням суду законної сили, спростувати на шпальтах газети «Контакт» недостовірну інформацію стосовно нього шляхом опублікування вступної та резолютивної частини судового рішення.

Крім того, вказував на те, що внаслідок таких дій відповідачів йому була спричинена моральна (немайнова) шкода, компенсацію якої він оцінив в розмірі 130 000 грн. та просив стягнути її з відповідачів на свою користь, а також понесені ним судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача КУ Інформаційне агентство «Контакт» проти задоволення позову заперечували. Зазначали, що викладена в статті інформація є вираженням суб'єктивної думки автора стосовно дій та поведінки позивача, а тому не може бути підставою для притягнення них до відповідальності.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог міськрайонний суд виходив з того, що спірна інформація по своїй суті є вираженням суб'єктивної думки автора стосовно дій та поведінки позивача, його критичним судженням, заснованим на відповідних фактичних підставах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Свобода вираження свого погляду є «правом людини», визнаним у світі.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст.3,28 Конституції України).

За положеннями ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Як роз'яснено у п.п.15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року (з наступними змінами та доповненнями) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За правилами ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію, ідеї та робити оціночні судження, навіть якщо вони є провокаційними і перебільшеними, без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується такої ж практики.

Наприклад, рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 07 травня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2004 року, позов позивача було задоволено частково: зобов'язано редакцію газети «Правое дело» у місячний термін з дня вступу рішення суду в законну силу опублікувати спростування відомостей, викладених у статті «Спецслужба или торговое представительство», як таких, що не відповідають дійсності та порочать честь, гідність і ділову репутацію позивача; зобов'язано редактора газети «Правое дело» у місячний термін на сторінках газети вибачитися; стягнуто солідарно з відповідачів 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду України від 24 лютого 2005 року касаційна скарга була відхилена, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 травня 2004 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2004 року залишені без змін.

У серпні 2005 року редакція газети «Правое дело» і головний редактор газети звернулися до ЄСПЛ із заявою про те, що під час вирішення справи в судах України було порушено право на свободу вираження поглядів, які передбачені ст.10 вищевказаної Конвенції.

05 травня 2011 року ЄСПЛ ухвалив рішення №33014/05 у справі за вказаною заявою, яким установив, що рішення судів у справі заявників становили втручання в їхнє право, гарантоване ст.10 Конвенції, та визнав порушення цього права, оскільки таке втручання суперечило принципу законності.

Вказане рішення ЄСПЛ набуло статусу остаточного 05 серпня 2011 року. Тому постановою Верховного Суду України від 21 травня 2012 року всі рішення, ухвалені судами України в цій справі скасовано (справа №6-12цс12).

Частиною 4 ст.277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» за №1 від 27 лютого 2009 року роз'яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації, а п.11 вказаної постанови визначено, що відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, є юридична особа, в якій вона працює.

З матеріалів справи вбачається та міськрайонним судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є депутатом Южноукраїнської міської ради Миколаївської області сьомого скликання. Відтак він є політичним діячем.

У ст.ст.3,4,6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказано, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку із цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року на сьомій сторінці газети Южноукраїнської міської ради «Контакт» за НОМЕР_1 було опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якої зазначено ОСОБА_2 (а.с.11).

В зазначеній статті автор виклав інформацію, з якою незгоден позивач, оскільки вважає що розповсюджена інформація безпосередньо його стосується та завдає шкоди його немайновим благам, таким, як честь, гідність і ділова репутація.

Разом з тим, виходячи зі змісту зазначеної статті, колегія суддів вважає, що автор статті висловив свою думку щодо особи позивача та його діяльності. З метою привернути увагу громадськості, відповідач виразив суб'єктивні оціночні судження, свій особистий погляд про дії позивача, недоліки у його роботі та власну оцінку його поведінки.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.

За такого, викладені у згаданій статті висловлювання, не порушують особистих немайнових прав позивача. Вони свідчать про критичну оцінку дій та поведінки позивача. Суб'єктивні думки, і погляди, в силу вказаних вимог закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а тому не можуть бути спростовані у визначений позивачем спосіб.

Виходячи з наведеного, надані сторонами докази не містять відомостей про склад правопорушення, наявність якого може бути підставою задоволення даного позову.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При цьому, при вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки міськрайонного суду, а також доводили б порушення норм матеріального права та такі порушення процесуальних норм, які призвели до невірного вирішення справи по суті, то колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина