28 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Кадєтової О.В., Мазур Л.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви парафія Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого до ОСОБА_6, треті особи: Управління Держземагенства у Буському районі Львівської області, Красненська селищна рада Буського району Львівської області, про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку,
за касаційною скаргою Релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви парафія Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого на рішення апеляційного суду Львівської області від 31 травня
та за касаційною скаргою Красненської селищної ради Буського району Львівської області на рішення апеляційного суду Львівської області від
31 травня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У жовтні 2014 року Релігійна громада Української Автокефальної Православної церкви парафія Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6, треті особи: Управління Держземагенства у Буському районі Львівської області, Красненська селищна рада Буського району Львівської області, про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням виконавчого комітету Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області за № 92 від 22 травня 1991 року позивачу виділено земельну ділянку площею 0,5 га під будівництво культової споруди (церкви) УАПЦ СвятогоВолодимира по вул. Грушевського, 10 «а» в смт. Красне Буського району Львівської області.
Крім цього, іншим рішенням виконавчого комітету Красненської селищної ради Буського району за № 53 від 15 березня 1994 року позивачу виділено земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва плембанії УАПЦ Святого Володимира по вул. Грушевського в смт. Красне Буського району Львівської області.
У той же час, ухвалою Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області від 22 грудня 1993 року ОСОБА_6 виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,12 га по АДРЕСА_1.
Дані земельні ділянки позивача межують із земельною ділянкою відповідачки.
У 1995 році ОСОБА_6 оформила на свою земельну ділянку спірний державний акт серії НОМЕР_1 від 08 червня 1995 року. Проте, згаданий спірний акт виданий помилково, оскільки частина земельної ділянки за ним площею 0,0441 га заходить та накладається на земельну ділянку, землекористувачем якої є позивач.
При цьому, спірний державний акт виданий на земельну ділянку площею 0,16 га, тобто всупереч ухвалі Красненської селищної ради від
22 грудня 1993 року, яка є його правовою підставою і передбачає право ОСОБА_6 лише на землю площею 0,12 га, а також суперечить вимогам земельного законодавства.
Також, спірний державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 18 і це число з невідомих причин є виправленим.
Позивач є власником церкви Релігійної громади УАПЦ в смт. Красне, що стверджується свідоцтвом про право власності на церкву.
Крім того, акт погодження меж під час приватизації відповідачкою спірної земельної ділянки від 04 травня 1995 року не підписувався головою церковного комітету А. Дума, як представником суміжного землекористувача, а більше того, такий не мав повноважень від імені позивача.
При цьому, позивач вважав, що строк позовної давності ним пропущений не був, оскільки про порушення своїх прав він довідався лише у 2014 році, коли розпочав встановлення межових знаків в натурі, на що ОСОБА_6 заборонила їх встановлювати на частину спірної земельної ділянки площею 0,0441 га, повідомивши позивача про наявність у неї спірного державного акта.
Відтак, позивач стверджував, що спірний державний акт на землю від 08 червня 1995 року порушує його законні права на безперешкодне використання земельної ділянки, у тому числі протиправно зайнятої відповідачкою площею 0,0441 га в смт. Красне Буського району Львівської області, перешкоджає реалізовувати право позивача на безоплатне отримання частини вказаної земельної ділянки у власність.
Ураховуючи наведене, Релігійна громада Української Автокефальної Православної церкви парафія Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого просила визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (363), виданий
ОСОБА_6 на підставі рішення Красненської селищної ради від 22 грудня 1993 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 18.
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (363), виданий ОСОБА_6 на підставі рішення Красненської селищної ради від 22 грудня 1993 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 18. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року рішення Буського районного суду Львівської області від 14 листопада

2016 року скасовано та увалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі парох Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви парафія Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого - Толочний Ю.В. просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року та залишити в силі рішення Буського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У касаційній скарзі голова Красненської селищної ради Буського району Львівської області - Чучман М.І. просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року та залишити в силі рішення Буського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуваний державний акт виданий ОСОБА_6 із порушенням вимог ст. 67 ЗК УРСР у редакції 1990 року, яка була чинною на момент його видачі, і належна їй земельна ділянка накладається на земельну ділянку Релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви парафії Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого, яка є її землекористувачем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на церкву, виданого ЛОДК «БТІ та ЕО» від 08 вересня

1999 року Релігійна громада Української Автокефальної Православної церкви парафія Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого є власником церкви Святого Володимира в цілому з приналежними до неї будівлями та спорудами, що розташовані в смт. Красне по

вул. Грушевського, 10 «а».

Рішенням виконавчого комітету Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області № 92 від 22 травня 1991 року позивачу виділено земельну ділянку площею 0,5 га під будівництво культової споруди (церкви) УАПЦ Святого Володимира по вул. Грушевського, 10 «а» в смт. Красне Буського району Львівської області.

Рішенням Красненської селищної ради Буського району № 53 від

15 березня 1994 року позивачу виділено земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва плембанії УАПЦ Святого Володимира по вул. Грушевського в смт. Красне Буського району Львівської області.

Ухвали Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області від 22 грудня 1993 року відповідачці ОСОБА_6 виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,12 га по АДРЕСА_1.

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії

НОМЕР_1 від 08 червня 1995 року, ОСОБА_6 є одноосібним власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,16 га по АДРЕСА_1.

Вищезгадані земельні ділянки позивача межують із земельною ділянкою відповідачки, тобто є суміжними, що визнається сторонами та іншими особами, які беруть участь у даній справі.

Рішенням Красненської селищної ради Буського району Львівської області № 573 від 13 вересня 2013 року здійснено розроблення детального плану території в смт. Красне по вул. Грушевського, 10 «а» з метою впорядкування території та визначення необхідної площі земельної ділянки для будівництва та обслуговування приміщення храму св. Володимира, плембанії та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Звертаючись в жовтні 2014 року з даним позовом до суду, Релігійна громада Української Автокефальної Православної церкви парафія Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого, як на поважність причини пропуску строку звернення до суду вказувала, що про порушення своїх прав дізналася лише в 2013 року, після ухвалення рішення органом місцевого самоврядування.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Чинними на час спірних правовідносин нормами, які регулювали питання позовної давності - статтями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК (1963 року).

Крім того, як стаття 76 ЦК України (1963 року), так і стаття 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що позивачем з 1991 року активно використовуються ділянки, про які йшлося вище та які передані йому у користування, позивачу достовірно відомо про те, що відповідач є суміжним землекористувачем позивача, оскільки така теж постійно, відкрито безперервно використовує належну їй на праві власності ділянку, яка виділялась їй у користування під будівництво площею 0,1778 га (план земельної ділянки виділений відповідачу під забудову від 20 липня

1986 року) та вона є власником будинку за вказаною адресою, для будівництва та обслуговування для якого виділялась ділянка з 02 червня

1972 року.

Позивачем не наведено жодних доводів про те, які перешкоди упродовж більш ніж 20 років з 1995 року (видача відповідачу державного акта на право власності на земельну ділянку) перешкоджали позивачу дізнатись про порушення згаданого свого права (інтересу) та звернутись до суду за захистом порушених прав (інтересу).

Доводи про те, що позивач дізнався про порушення його права у

2013 році після ухвалення рішення органом місцевого самоврядування, жодним чином наведеного не спростовують та не вказують на неможливість дізнатись про порушення права (інтересу) позивача.

Крім цього, судом встановлено, що головою церковного комітету

А. Думою, як представником позивача (голова церковного комітету) було підписано акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки відповідача 04 травня 1995 року, при цьому заперечуючи наявність у такого повноважень щодо підписання акта встановлення та узгодження меж від імені позивача, представники позивача не заперечили прямого відношення такого до позивача, а саме керівництва такого органом позивача - Церковним комітетом. Вказане додатково свідчить про те, що позивач міг дізнатись про порушення свого права з часу видачі державного акта на право власності на землю відповідача та жодних перешкод у цьому не було.

Відсутність належного плану території селища не свідчить про пропуск строку з поважних причин, оскільки позивачем не наведено жодних доказів про неможливість його як власника будівель (церкви, плебанії тощо), про які йшлося вище, та користувача земельних ділянок довідатись про реальне місце розташування таких та порушення чи відсутність порушення його прав суміжними землекористувачами, зокрема і відповідачем, зважаючи на те що, відповідач використовує свою ділянку постійно, безперервно та відкрито більш як 20 років.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у звʼязку із пропуском строку позовної давності.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви парафія Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого відхилити.

Касаційну скаргу Красненської селищної ради Буського району Львівської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року в справі за позовом Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви парафія Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого до ОСОБА_6, треті особи: Управління Держземагенства у Буському районі Львівської області, Красненська селищна рада Буського району Львівської області, про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Л.М. Мазур