Справа № 2610/5980/2012
Провадження № 4-с/761/205/2017
У Х В А Л А

Іменем України

16 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

за участю представника заявника: ОСОБА_1,

представника ВДВС Шевченківського

РУЮ в м.Києві: Бойко М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», заінтересовані особи: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві, старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Бойко Марія Дмитрівна, ОСОБА_4 про визнання незаконною, скасування постанови державного виконавця та зобов'язання вчинити дії у виконавчому провадженні №52075793,-

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2017 року до суду надійшла скарга Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», заінтересовані особи: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_4 про визнання незаконною, скасування постанови державного виконавця та зобов'язання вчинити дії у виконавчому провадженні №52075793.

В судовому засіданні 10.04.2017 року до участі у розгляді справи в якості заінтересованої особи залучено старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Бойко Марію Дмитрівну.

В скарзі скаржник просить: визнати рішення старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Бойко Марії Дмитрівни щодо винесення постанови від 23.12.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві в ході виконавчого провадження №52075793 неправомірним; визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Бойко Марії Дмитрівни від 23.12.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві в ході виконавчого провадження №52075793; зобов'язати старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Бойко Марію Дмитрівну відновити виконавче провадження №52075793 та вчинити дії щодо направлення виконавчого документа за належністю до відповідного органу державної виконавчої служби.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що 17.04.2014 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №2610/5980/2012 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судових витрат по сплаті судового збору в сумі 3 238,12 грн. Виконавчий лист було пред'явлено до виконання.

25.01.2017 року на адресу АТ «Банк «Фінанси та Кредит» надійшла постанова старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Бойко М.Д. від 23.12.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, яка мотивована тим, що боржник отримує доходи в ТОВ «Чинар Фудс» за адресою: АДРЕСА_1, що територіально відноситься до Печерського району м. Києва. Своє рішення державний виконавець мотивувала тим, що статтями 27, 39 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено закінчення виконавчого провадження у зв'язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого органу відділу державної виконавчої служби, а тому, на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (у новій редакції), виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього закону заходи розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Заявник вважає постанову державного виконавця неправомірною та такою, що підлягає скасуванню так як при її постановленні державний виконавець порушила ч.1 ст.6, ч.1 ст.11, абз.1 ч.2 ст.11, п.6 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (у попередній редакції) та ч.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (у новій редакції), ст.19, 124 Конституції України.

Зокрема заявник зазначає, що державний виконавець, встановивши місце роботи боржника, повинна була закінчити виконавче провадження на підставі абз.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в старій редакції) та направити виконавче провадження до відділу виконавчої служби за місцем роботи боржника.

В судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав, зазначених в скарзі.

Державний виконавець в судовому засіданні заперечила проти задоволення скарги, оскільки постанова відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Боржник - ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про судове засідання.

А тому суд продовжив розгляд скарги у відсутність сторін, які не з'явились в судове засідання.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги за наступних підстав.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Пункт 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (набув чинності з 05.10.2016 року) передбачає, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Водночас, згідно п.7 Прикінцевих та перехідних положень, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частина 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначає обов'язки державного виконавця, частина 3 зазначеної статті визначає права державного виконавця. Зокрема, згідно пункту 22 зазначеної частини, державний виконавець має право здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Як встановлено в судовому засіданні, 26 грудня 2013 року Шевченківський районний суд м.Києва розглянув справу за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, як законного представника ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Шевченківський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про звернення стягнення на предмет іпотеки за яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 238, 12 грн.

Рішення набрало законної сили та 17.04.2014 видано виконавчий лист.

Виконавчий лист неодноразово пред'являвся до виконання, як вбачається з відміток на виконавчому листі.

Постановою від 31.08.2016 року старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Бойко М.Д. відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець під час виконання рішення суду робив запити щодо матеріального становища боржника: - запит до Пенсійного фонду України щодо місця роботи боржника (було виявлено місце роботи боржника - ТОВ «Чинар Фудс», м.Київ, вул.Суворова, буд.11 кімн.НОМЕР_1), отримання ним пенсії; до Державної фіскальної служби України щодо наявності рахунків у боржника, джерел його доходів та було встановлено відсутність майна у боржника.

Крім того, 20.10.2016 року державним виконавцем був складений акт з якого вбачається, що за адресою місця проживання боржника: АДРЕСА_2, розшукати боржника та перевірити його майновий стан не виявилось можливим.

Постановою від 23.12.2016 року старший державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Бойко Марія Дмитрівна повернула виконавчий лист стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Як зазначено в постанові, в ході проведення виконавчих дій встановлено: згідно довідки з Єдиного державного реєстру МВС України за боржником не зареєстровано транспортні засоби; згідно відповіді ДФС України у відкритих розрахункових рахунків в банківських установах не має; згідно відповіді Пенсійного фонду України боржник пенсію не отримує. Згідно відповіді Пенсійного фонду України боржник отримує дохід в ТОВ «Чинар Фудс», вул. Суворова, 11, кімн.НОМЕР_1, що згідно територіального розподілу м. Києва належить до Печерського району м. Києва. 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» (нова редакція). Вимогами статей 37,39 Закону не передбачено закінчення виконавчого провадження у зв'язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Таким чином виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу.

Крім того, як вбачається з постанови, стягувачу роз'яснено право повторно пред'явити виконавчий лист до виконання.

Частина 1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

У разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби (ч.5 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частина 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначає перелік підстав за яких виконавчий документ повертається стягувачу; ч.1 ст.39 зазначеного Закону визначає підстави за яких виконавче провадження підлягає закінченню. Серед зазначених підстав відсутня підстава - направлення виконавчого провадження за належністю до органу виконавчої служби.

Водночас суд не може взяти до уваги посилання представника заявника на п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження (в новій редакції), абз.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною до 05.10.2016 року), оскільки закінчення виконавчого провадження не є виконавчою дією та у відповідності до положень ст.58 Конституції України державний виконавець не може посилатись на норми Закону, які втратили чинність.

Що ж стосується застосування Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року, як підстава направлення виконавчого провадження до належного відділу виконавчої служби, то варто зауважити, що Інструкція не приведена у відповідність до положень діючого Закону України «Про виконавче провадження» та в цій частині суперечить чинному законодавству і оскільки є підзаконним нормативним актом не може бути застосована.

Крім того, заявник не обмежений у своєму праві у відповідності до положень ч.1 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» звернутись до органу державної виконавчої служби за місцем роботи боржника.

Таким чином суд вважає, що державним виконавцем було повернуто виконавчий лист стягувачеві відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

З інших підстав постанова державного виконавця не оскаржувалась.

Відповідно до вимог ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Отже, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи, що державним виконавцем у відповідності до діючого законодавства винесена постанова, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.383-389 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», заінтересовані особи: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві, старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Бойко Марія Дмитрівна, ОСОБА_4 про визнання незаконною, скасування постанови державного виконавця та зобов'язання вчинити дії у виконавчому провадженні №52075793 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'яти днів з дня її проголошення через Шевченківський районний суд м.Києва до Апеляційного суду м.Києва.

СУДДЯ: Н.Г.Притула