Справа № 152/1728/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Соколовської Т.О.

при секретарі Годованюк І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

08.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

У обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18 березня 2002 року помер його брат ОСОБА_4, який постійно проживав і був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті залишилось спадкове майно, на яке він має право як спадкоємець за законом. Інший спадкоємець онук померлого ОСОБА_4 спадщини після його смерті не прийняв і на неї не претендує, про що подав відповідну заяву. До складу спадщини, в тому числі входить і земельна частка (пай) на території ОСОБА_2 сільської ради, що належала ОСОБА_4 Спадщину після його смерті він прийняв шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Сертифікат на право на земельну частку (пай) ОСОБА_4 видавався, але був втрачений.

02.11.2017 року державним нотаріусом Шаргородського державної нотаріальної контори Вінницької області ОСОБА_5 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану земельну частку (пай).

ОСОБА_1 просить визнати за ним право на земельну частку (пай) площею 2,05 умовних кадастрових га, яка належала ОСОБА_4 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0496053, зареєстрованого 29 лютого 2000 року за № 512, в порядку спадкування за законом після смерті 18 березня 2002 року ОСОБА_4.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився. Від нього до суду поступила заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.28).

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, від сільського голови поступила заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, не заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.29).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області в судове засідання не з'явився, від начальника відділу у Шаргородському районі ОСОБА_6 поступила заява про розгляд справи у відсутності їх представника, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечує (а.с.27).

За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.197 ЦПК України.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

18 березня 2002 року в с. Носиківка Шаргородського району Вінницької області помер ОСОБА_4, який постійно проживав і був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 (Садова), 54, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І АМ № 355961, виданого повторно 31 травня 2016 року Шаргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області та довідкою виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 1016 від 24 листопада 2016 року (а.с. 9,10 ).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай) площею 2,05 га, яка знаходиться на території ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Згідно довідки ОСОБА_3 у Шаргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 24.10.2017 року № Г-266/0-0.40-492/152-17, відповідно до книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) ОСОБА_4 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0496053, зареєстрований 29 лютого 2000 року за № 512 площею 2,05 умовних кадастрових гектарах на території ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області, виданий на підставі рішення Шаргородської райдержадміністрації №23 від 08.02.2000 року (а.с. 11).

Зазначений вище сертифікат на земельну частку (пай) був втрачений, у звязку із чим у газеті "Шаргородщина" було поміщено оголошення про втрату сертифікату та визнання його недійсним (а.с. 13-14).

Спадкоємцем померлого ОСОБА_4 за законом є його брат ОСОБА_1 (а.с.7,8).

Право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, як спадкоємець другої черги, має ОСОБА_1, оскільки є його братом, що підтверджується свідоцтвом про народження ІІІ-УР №642140, виданим Носіківською с/радою Шаргородського району Вінницької області 10 червня 1961 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України ОСОБА_4 №2 від 31 травня 2016 року (а.с.7,8).

Інший спадкоємець за законом онук померлого ОСОБА_7, спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняв і на неї не претендує, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 21.10.2017 року (а.с.12).

02.11.2017 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області ОСОБА_5 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), що належала ОСОБА_4 у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.6).

Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13, 55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 131 ЗК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ОСОБА_5, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування.

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, розясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року.

Відповідно до зазначених нормативних актів та розяснень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обовязку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно ст.530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю.

Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_4 у визначений законом спосіб не набув права на земельну частку (пай), що належала йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0496053, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 29.02.2000 року за № 512 згідно рішення Шаргородської райдержадміністрації від 08.02.2000 року.

Вказаний сертифікат спадкоємцем втрачений, що є перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай).

Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі відсутності сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Отже, оскільки ОСОБА_4 було видано сертифікат на земельну частку (пай), то і позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю.

Визнання за позивачем ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право ОСОБА_1 на набуття права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом порушено і підлягає судовому захисту.

Керуючись ст.ст. 13, 41, 55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 81, 131 ЗК України, ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в порядку спадкування за законом після смерті 18 березня 2002 року ОСОБА_4 право на земельну частку (пай) площею 2,05 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яка знаходиться на території ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області і належала ОСОБА_4 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0496053, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 29.02.2000 року за № 512 згідно рішення Шаргородської районної державної адміністрації від 08.02.2000 року.

Згідно ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України, рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.О. Соколовська