Справа № 209/839/17
Провадження № 2/209/772/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року м. Кам'янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Замкової Я.В.,

за участі секретаря Швець О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в уточненій редакції якого просить: визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 49,6 кв.м., жилою площею 28,0 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 49,6 кв.м., жилою площею 28,0 кв.м. В обґрунтування позову посилається на те, що з 01.11.1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області розірваний 30.01.2017 року. Від шлюбу вони з відповідачем мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час спільного проживання ними придбана двокімнатна квартира № 30 в будинку №51 по б-ру Будівельників у м. Кам'янське. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №4111. Оскільки відповідач не визнає права позивачки на спірну квартиру, відмовляється мирним шляхом вирішити питання про поділ спільного майна подружжя, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивач та її представник у судове засідання не зявилися. В минулих судових засіданнях позивачем надані пояснення згідно позовної заяви. До початку судового засідання представником надано суду заяву, згідно якої остання уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить розглядати справу за її відсутності та не стягувати з відповідача судовий збір.

Відповідач та його представник в судове засідання не зявилися, до судового розгляду призначеного на 17.11.2017 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 надано заяву про відмову віз зустрічного позову. В минулих судових засіданнях відповідачем надані пояснення, згідно яких останній заперечував проти поділу квартири, яка за його поясненнями була придбана за особисті кошти його матері та оформлена на нього за договором купівлі-продажу. До початку судового засідання представником надано суду заяву, згідно якої останній просив розглядати справу за його відсутності, підтримав свою заяву про відмову від зустрічного позову, просив судовий збір не стягувати, уточнені позовні вимоги не визнав.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 суду пояснили, що багато років знають родину сторін. Підтвердили, що позивач була дружиною відповідача. Сторони проживали разом за адресою б-р Будівельників, 51-30 до 2013 року. Після припинення стосунків відповідач сам мешкав в цій квартирі, дружину з того часу не бачили.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, відповідно до якої особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Вивчивши матеріали справи, зясувавши позиції сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим з таких мотивів.

Судом встановлено, що сторони з 01.11.1997 року по 26.02.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.9) та рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.01.2017 року, яке набрало законної сили 26.02.2017 року (10-11).

Від шлюбних відносин сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

За час спільного життя, як вбачається із пояснень сторін, та письмових доказів у справі (а.с. 19, 20, 21, 22, 23-24, 25) відповідачем, за договором купівлі-продажу від 15.10.2005 року укладеного ним з матір'ю ОСОБА_8, набуто у власність квартиру АДРЕСА_2 (м. Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області, загальною площею 49,6 кв.м., жилою площею 28,0 кв.м., яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_2 , за реєстровим № 4111.

Ці обставини повністю визнані сторонами та їх представниками під час розгляду справи, а тому не підлягають доказуванню.

В той же час, в судовому засіданні відповідач наголошував на належність спірної квартири до його особистої приватної власності, заперечував проти доводів позивача щодо придбання квартири за спільні кошти подружжя.

Проте, такі обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, оскільки жодного належного та допустимого доказу, у розумінні статті ст.ст. 58,59 ЦПК України, щодо придбання спірного майна за особисті кошти відповідача чи його належність іншим особам на час розгляду справи, стороною відповідача суду не надано.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на наведені положення закону, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу за договором купівлі-продажу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Аналізуючи надані сторонами докази у справі, суд дійшов висновку про те, що вони не підтверджують особисту приватну власність відповідача на спірну квартиру та стороною відповідача не спростовано доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу квартири укладався за час шлюбу за спільні кошти подружжя і в інтересах сімї, з подальшим використанням квартири подружжям спільно.

Таким чином, заперечення відповідача проти розподілу квартири, яка за його поясненнями була придбана за кошти його матері, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не приймаються судом за їх необгрунтованістю.

Враховуючи надані сторонами письмові докази (а.с. 19-22, 25), судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_3 була придбана сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя з метою її спільного використання подружжям, сторони разом з донькою зареєстровані у вказаній вище квартирі та за час шлюбних відносин проживали в ній спільно, а тому спірну квартиру суд визнає спільною власністю подружжя.

Суд не приймає до уваги пояснення свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7, оскільки показання останніх характеризують сімейні відносини сторін та не відносяться до предмету спору і не підтверджують порядку набуття сторонами нерухомого майна за час шлюбу.

Під час розгляду справи позивач відмовився від частини первісних позовних вимог щодо розподілу автомобіля "Мазда 3" і виплати їй компенсації, та відповідач відмовився від свого зустрічного позову щодо розподілу автомобілю "Ніссан Жук" і виплати йому компенсації, у зв'язку з чим зазначені відмови сторін прийняті судом та надані сторонами докази з цього приводу в судовому засіданні не досліджувалися.

В ході розгляду справи у суді, судом неодноразово роз'яснювались сторонам їх права та обов'язки щодо доказування, а також щодо належності та допустимості доказів, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Однак, сторонами не заявлялось будь-яких клопотань щодо призначення судових експертиз у даній справі (по визначенню вартості, технічного стану чи можливості поділу спірного майна, тощо), а тому суд розглядає справу на підставі доказів що надані сторонами в ході розгляду справи.

Суд, системно дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини приходить до переконання, що уточнену позовну заяву слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов"язальними правовідносинами, тощо, відповідно до п.23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя".

Виходячи з припису ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 69, ст. 71 Сімейного кодексу України дружина і чоловік незалежно від розірвання шлюбу мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, яке ділиться між ними в натурі.

Враховуючи, що сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, як це передбачено ч. 2 ст. 69 цього Кодексу, даний спір повинен вирішуватися судом.

Згідно з приписом ст. 70 Сімейного кодексу України при поділі майна частки майна дружини та чоловіка повинні бути рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Відповідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦУ України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи вищенаведене, квартира АДРЕСА_3, належать сторонам у справі на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частках з визначенням за кожним по 1/2 частці спільної квартири.

На підставі вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення у повному обсязі.

Судові витрати на підстаі заяв представників сторін, не підлягають стягненню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 110, 112, 113 СК України, ст.ст. 3, 60, 61, 88, 158, 174, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ майна подружжя, задовольнити повністю.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 49,6 кв.м., жилою площею 28,0 кв.м., яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 15.10.2005 року, реєстровий № 4111.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 49,6 кв.м., жилою площею 28,0 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Я.В. Замкова