Номер провадження: 22-ц/785/2784/17
Номер справи місцевого суду: 522/2625/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» до ОСОБА_3 про зобовязання укласти договір та стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом-1», ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року,

встановила:

У лютому 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» (далі - ТОВ «Управдом-1») звернулося до суду з вказаним позовом та відповідно до збільшених позовних вимог просило: стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 57333,2 гривень, з яких основний борг - 28321,2 гривень; інфляційні витрати щодо заборгованості - 24971,12 гривень, 4040,98 гривень - 3% річних. Зобовязати ОСОБА_3 укласти з ТОВ «Управдом-1» договір про утримання будинку і прибудинкової території по Шампанському провулку, 9 у м. Одесі підготовлений балансоутримувачем на основі типового договору. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що багатоквартирний житловий будинок №9 по Шампанському провулку у м. Одесі, перебуває на балансі та утримуються ТОВ «Управдом-1».

ОСОБА_3 на праві власності належить квартира №78 загальною площею 70,6 кв.м. та нежитлове приміщення над квартирою загальною площею 66,6 кв.м., які знаходяться у зазначеному будинку.

Оскільки відповідач свої зобовязання щодо оплати фактично отриманих і спожитих житлових комунальних послуг не виконує, ухиляється від укладання передбачених законом договорів, позивач просив суд позов задовольнити.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ТОВ «Управдом-1» про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 5990,00 гривень, посилаючись на те, що спірні приміщення на баланс та наділення повноважень щодо виконання житлово-комунальних послуг ТОВ «Управдом-1» не приймалось.

Ухвалою Приморського районного суду м ОСОБА_2 від 08 грудня 2016 року у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом було відмовлено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Управдом-1» було відмовлено.

Вказане судове рішення оскаржують в апеляційному порядку ТОВ «Управдом-1» та ОСОБА_3

В скарзі ТОВ «Управдом-1» ставиться питання про скасування судового рішення в повному обсягу з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

ОСОБА_3 в скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «Управдом-1» у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсягу.

В обґрунтування скарг апелянти посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг та заперечень на них, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Управдом-1» підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення в частині відмови ТОВ «Управдом-1» у задоволенні позову не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Управдом-1», суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не було укладено відповідного договору, наявність якого передбачена ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що саме він був виконавцем зазначених послуг, а також доказів того, що вони були отримані всіма споживачами, зокрема відповідачем.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Разом із тим, законодавче визначення терміну «балансоутримувач», дане в статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», допускає можливість існування різних ситуацій, у тому числі таких, коли багатоквартирний будинок існує, а особи, що має права та несе обов'язки балансоутримувача, немає (власники квартир балансоутримувачами бути не можуть за визначенням, а договір з будь-якою юридичною особою не укладався). За відсутності вирішення в цьому Законі питання про те, хто саме має ці права й обов'язки, застосуванню підлягає частина перша статті 11 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», зі змісту якої вбачається, що функції балансоутримувача до приватизації квартир виконував попередній власник будинку. Він повинен на вимогу об'єднання власників багатоквартирного будинку передати житловий комплекс на баланс об'єднання. Якщо ж немає особи, якій будинок може бути переданий на баланс, попередній власник (територіальна громада та уповноважені нею юридичні особи) змушені продовжувати виконувати функції балансоутримувача.

Передача майна з балансу на баланс відбувається відповідно до Порядку передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року №1521. Цей Порядок регулює процедуру передачі житлового комплексу на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, а також житлового комплексу або його частини на баланс іншої юридичної особи, статут якої передбачає можливість провадження такої діяльності, з балансу колишнього балансоутримувача.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Одеської міської ради від 21.12.2007 року №2099-V та №2473-VI від 21.12.2012 року було визначено ТОВ «Будівельно-монтажне управління-1» балансоутримувачем житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Шампанський, 9. В подальшому на підставі актів приймання-передачі секції будинку та взагалі весь житловий будинок було передано від ТОВ «Будівельно-монтажне управління-1» на баланс ТОВ «Управдом-1», до основного виду діяльності якого входить КВЕД 81.10 «Комплексне обслуговування об'єктів».

26.11.2008 року ТОВ «Управдом-1» уклало з ТОВ «Інфокс» договір на послуги водопостачання і водовідведення №147/1, щодо житлового будинку.

21.06.2012 року рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №197 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: м. Одеса, пров. Шампанський, 9, для ТОВ «Управдом-1» було затверджено тарифи для ТОВ «Управдом-1».

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Отже, ТОВ «Управдом -1» є належним балансоутримувачем житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Шампанський, тому висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 необґрунтовані.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-59цс13 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права, яка є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо недоведеності з боку ТОВ «Управдом-1» самого факту надання послуг є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Крім того, судова колегія приймає до уваги квитанції (т.1 а.с.55-57) надані ОСОБА_3 про часткову сплату ТОВ «Управдом-1» за отримані послуги СДПТ, з яких вбачається, що послуги надавалися саме ТОВ «Управдом-1».

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Отже правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

З урахуванням встановленого, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Управдом-1» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за надані послуги по СДПТ у розмірі 28321,10 грн.

Крім того, підлягають задоволенню вимоги ТОВ «Управдом-1» в частині стягнення інфляційних витрат у розмірі 24971,12 грн. та 3% річних в сумі 4040,98 грн., в порядку ст. 625 ЦПК, з наступних підстав.

З юридичної природи правовідносин сторін вбачається, що вони є грошовими, тому на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Обґрунтованих заперечень щодо наданого ТОВ «Управдом-1» розрахунку апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Зі змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обовязкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обовязковими для сторін договору, які не мають права відступати від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Отже, укладання договору на надання житлово-комунальних послуг є обовязком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем договір відповідає типовому договору.

Відмова споживача послуг від укладання договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тому вимоги ТОВ «Управдом-1» про зобовязання ОСОБА_3 укласти з ТОВ «Управдом-1» договір про утримання будинку і прибудинкової території по Шампанському провулку, 9 у м. Одесі на основі типового договору є обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому спосіб захисту, обраний позивачем, відповідає ст. 16 ЦК України, оскільки відповідачем взагалі не визнається та оспорюється право ТОВ «Управдом-1», як балансоутримувача спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 стосовно того, що він є власником лише квартири №78 загальною площею 70,6 кв.м., а право власності нежитлове приміщення загальною площею 66,6 кв.м ним, ще не набуто є необґрунтовані, оскільки в матеріалах справи міститься акт прийому передачі від 01.08.2008 року, за якими відповідачу на виконання договорів інвестування було передано квартира №78 загальною площею 70,6 кв.м. та нежитлове приміщення над квартирою загальною площею 66,6 кв.м. Отже, нежитлове приміщення перебуває у фактичному володінні ОСОБА_4, у звязку з чим його площу слід враховувати при обчисленні.

Посилання ОСОБА_3 в скарзі на пропуски строків позовної давності з боку ТОВ «Управдом-1» є безпідставними.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки ні ОСОБА_3, ні його представник у суді першої інстанції не подали заяву про застосування строків позовної давності, тому правових підстав для їх застосування до спірних правовідносин немає.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Приморського районного суду м ОСОБА_2 від 08 грудня 2016 року у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом було відмовлено (т.1 а.с.171).

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ТОВ «Управдом-1.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Управдом-1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6276,00 грн. (т.1 а.с.4, 39, 198)

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» до ОСОБА_3 про зобовязання укласти договір та стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_3 укласти з товариством з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» договір про утримання будинку і прибудинкової території по Шампанському провулку, 9 у м. Одесі підготовлений балансоутримувачем на основі типового договору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» (, р/р 9201 в АБ «Південний» МФО 328209) заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 57333,2 грн., з яких: 28321,10 грн. - основний борг, 24971,12 грн. - інфляційні витрати щодо заборгованості, 4040,98 грн. - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» (, р/р 9201 в АБ «Південний» МФО 328209) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6276,00 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_5

ОСОБА_2