Суддя Черняк В. Г.
Справа № 644/81/17
Провадження № 2/644/957/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2017 року м. Харків.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Черняка В.Г.,

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Індустріального району м. Харкова, про усунення перешкод в користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Індустріального району м. Харкова, про усунення перешкод в користуванні власністю.

Позивач просить усунути позивачу, як власнику квартири АДРЕСА_1, перешкоди у користуванні цією квартирою шляхом виселення ОСОБА_3В, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших осіб, що проживають там з їх дозволу чи згоди або без такого дозволу (згоди), а також звільненні квартири від їх речей та майна з одночасним вселенням до цієї квартири ОСОБА_2; вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивачу належить кварира № 28, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Біблика, 18. Однак, відповідачі продовжують проживати у вказаній кватирі. Дані дії відповідачів порушують права позивача як власника квартири.

Позивач та його представник за довіреністю ОСОБА_6 в судове засідання не зявились, позивачем надано суду заяву про підтримання позову та розгляд справи без участі сторони позивача.

Відповідачі в судове засідання не зявились, причини неявки суду не повідомили, про слухання справи повідомлялись належним чином, про що в матеріалах цивільної справи містяться повідомлення про вручення поштового відправлення.

Від третіх осіб Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Індустріального району м. Харкова надійшли заяви про розгляд справи без участі представників третіх осіб.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 26.06.2007 року між ОСОБА_3 від імені якого діє ОСОБА_4 як піклувальник, ОСОБА_5, ОСОБА_4 (Іпотекодавець) та ОСОБА_7 (Іпотекодержатель) укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно якого Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає під заставу квартиру АДРЕСА_2 (зараз - Біблика) в місті Харкові.

22.02.2010 року нотаріусом зроблено напис про те, що до нього звернувся ОСОБА_7 з заявою про реєстрацію права власності на квартиру.

06.06.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_7 укладено договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 26.06.2007 року за реєстровим № 1362, згідно якого ОСОБА_7 відступив право вимоги за вище вказаним іпотечним договором ОСОБА_8

Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

Позивачем не надано суду доказів в підтвердження повідомлення боржників про відступлення прав за іпотечним договором.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 71758074 від 29.10.2016 року, право власності на квартиру № 28, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Біблика, 18, (колишня назва Другої Пятирічки) зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору задоволення вимог іпотекодержателя від 26.06.20107 року.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Позивачем не надано суду доказів в підтвердження направлення відповідачам письмової вимоги про добровільне звільнення квартири. Жодних доказів в підтвердження повідомлення боржників про відступлення прав за іпотечним договором позивачем також не надано.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Викладене узгоджується із правовою позицією ВСУ, викладеною у постанові від 07.10.2015 року у справі № 6-1468цс15. Отже, враховуючи, що квартиру, яка була предметом договору іпотеки, придбано відповідачами не за рахунок отриманого кредиту, тому відсутні підстави для виселення відповідачів, так як позивачем не зазначено іншого жилого приміщення, в яке суд міг би виселити відповідачів. Також, суд враховує, що спірна квартира є майном іпотечним, вимоги про виселення з вищезазначеної квартири відповідачі не отримували, а тому примусовому виселенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про виселення інших осіб, які проживають у квартирі та вселення позивача до спірної квартири, суд вважає задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не зазначено жодного доказу в підтвердження факту проживання в квартирі інших осіб, та факту того, що відповідачі чинять перешкоди позивачу, як власнику майна, вселитися до квартири. Позовні вимоги щодо звільнення квартири від речей і майна відповідачів задоволенню також не підлягають, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову про виселення відповідачів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Індустріального району м. Харкова, про усунення перешкод в користуванні власністю задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 15, 30, 61, 174, 208, 213, 215 ЦПК України, ст.ст.16, 319, 321, 383 ЦК України, ст.ст. 98, 109 ЖК України, ст.ст.10, 11, 60, 61, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 1, 33 39, 40 Закону України «Про іпотеку», суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Індустріального району м. Харкова, про усунення перешкод в користуванні власністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий - суддя: В. Г. Черняк