АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Кулікової С.В., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», в інтересах якого діє Васюк Микола Миколайович,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И Л А:

25 травня 2017 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті»), посилаючись на те, що укладений між ним та ОСОБА_2 договір про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить положенням ст. 203, ст. 215 ЦК України, просив визнати його недійсним.

29 червня 2017 року позивач уточнив позовні вимоги, та просив визнати недійсним Договір уступки права вимоги (цесії) від 25.10.2010, укладений між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 з моменту його укладення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що при укладенні договору сторони не дотрималися вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Також в обґрунтування позову посилався на ст. 235 ЦК України та зазначав, що договір цесії є удаваним правочином, так як у сторін договору виникли права та обов'язки, які є наслідком договору факторингу, тобто іншого договору ніж був укладений.

Позивач вказував на те, що оспорюваний договір за своєю правовою природою та наслідками є договором факторингу, оскільки відбулося фінансування в сумі 675 730,00 грн. під відступлення права вимоги за інвестиційними договорами, а тому і правовідносини, які виникли між сторонами повинні регулюватися за правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову у повному обсязі не дослідив матеріали справи, зокрема пункт 8 оспорюваного правочину, та не взяв до уваги, що за передане право вимоги до боржника цесіонарій сплачує грошові кошти, що свідчить про досягнення між сторонами умов договору факторингу. Вважав, що договір цесії містить ознаки договору, а тому є удаваним правочином, внаслідок чого відносини сторін мають регулюватися за правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

Зазначав про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення відступив від правових висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах № 3-238гс 16 від 13.04.2016 та № 3-477гс16 від 25.05.2016 без наведення мотивів, які слугували підставою для такого твердження.

Крім того, не погодився з висновком суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду. Судом не враховано наведені позивачем обставини, які вказують на те, що позов продано в межах строку позовної давності.

За наведених обставин просив скасувати Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили відхилити, а рішення залишити без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив. Представник позивача - Васюк М.М. надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що буде задіяний в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів визнає причину неявки представника позивача Васюка М.М. неповажною та відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 жовтня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 укладено договір права вимоги (цесії) № 265; 266; 267; 268; 269; 270/НП-ИД, за умовами якого цедент - ТОВ «Аверс-Сіті» передає цесіонарію - ОСОБА_2, а ОСОБА_2 в свою чергу набуває право інвестора, яке належне цедентові ТОВ «Аверс-Сіті», і стає замовником за наступними договорами: Інвестиційний договір № 265/НП/1 від 11.11.2008; Інвестиційний договір № 266/НП/1 від 11.11.2008; Інвестиційний договір № 270/НП/1 від 11.11.2008; Інвестиційний договір № 267/НП/1 від 11.11.2008; Інвестиційний договір № 268/НП/1 від 11.11.2008; Інвестиційний договір № 269/НП/1 від 11.11.2008.

Пунктом 8 вказаного Договору передбачено, що за передане право вимоги до боржника цесіонарій сплачує цеденту суму у розмірі 675 730,00 грн. 27 жовтня 2010 року або до цієї дати.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що переуступка відповідачем права вимоги до боржника за інвестиційними договорами на підставі договору відступлення права вимоги не є фінансовою послугою, а договір оспорюваний позивачем договір не є договором факторингу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абооспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який несуперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане абооспорене право чицивільний інтерес.

Порушення права пов'язано зпозбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю абочастково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність управі, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом позивач посилався на те, що укладений між ним та відповідачем договір про відступлення права вимоги за інвестиційними договорами суперечать положенням ст. 203, 215 ЦК України. Уточнюючи позовні вимоги, позивач посилаючись на положення ст. 235 ЦК України вказував на те, що укладений між ним та ОСОБА_2 договір про відступлення права вимоги є удаваним правочином, оскільки насправді є договором факторингу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Проте, звертаючись до суду з позовом позивач не зазначив, яке його право або інтерес порушує укладений між ним та відповідачем правочин.

Крім того, відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-301цс15 від 6 липня 2015 року.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Договору відступлення права вимоги (цесії) № 265; 266; 267; 268; 269; 270/НП-ИД від 25.10.2010, укладаючи даний договір сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України, якими врегульовано питання щодо заміни кредитора у зобов'язанні.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин колегія суддів приходить вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладений між сторонами Договір відступлення права вимоги (цесії) № 265; 266; 267; 268; 269; 270/НП-ИД від 25.10.2010 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що між сторонами укладено оплатний договір, оскільки такі доводи є необґрунтованими.

Так, частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

В своїй апеляційній скарзі ТОВ «Авеср-Сіті» вказує на те, що оспорюваний договір є оплатним та з даного приводу ВСУ було висловлено правову позицію, зокрема в постанові № 3-328гс 16 від 13.04.2016, яку судом першої інстанції не взято до уваги.

У постанові ВСУ, на яку в своїй апеляційній скарзі посилається позивач, зазначено, що плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передбачається.

Поряд з цим, як зазначалось вище, умовами договору відступлення права вимоги (п. 8) передбачено, що за передане право вимоги до боржника цесіонарій сплачує цеденту суму у розмірі 675 730,00 грн. (а.с. 30).

Також з матеріалів справи вбачається, а саме з Договору № 27/10/10 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.10.2010, в якому сторони погодили, що ОСОБА_2 має виконати грошове зобов'язання перед ТОВ «Аверс-сіті» в сумі 675 730,00 грн. (а.с. 32).

Отже, умовами оспорюваного Договору відступлення права вимоги не передбачена плата первісному кредитору за відступлені зобов'язання, а сума зазначена в п. 8 Договору, є сумою грошового зобов'язання за інвестиційними договорами.

У зв'язку з наведеним, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оспорюваний договір не є оплатним.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладений між сторонами договір відступлення права вимоги не є удаваним правочином, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності є помилковим, оскільки такі доводи є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, пропущення позивачем строку позовної давності не було підставою для відмови в задоволенні позову, а як вірно зазначено судом першої інстанції за недоведеністю позовних вимог.

Отже, розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», в інтересах якого діє Васюк Микола Миколайович, - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/29012/17-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12005/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.