АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/535/17 22-ц/774/1445/К/17
Справа № 182/535/17 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1445/К/17 ОСОБА_1
Категорія 24 (ІІІ ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар: Гладиш К.І.

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 освіти і науки Нікопольської міської ради ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 освіти і науки Нікопольської міської ради на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 освіти і науки Нікопольської міської ради про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 освіти і науки Нікопольської міської ради про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.08.2016 року (справа № 182/2506/16-ц), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду стягнуто з ОСОБА_2 освіти і науки Нікопольської міської ради ( надалі ОСОБА_2 освіти) на її користь заборгованість за надані послуги дитячого харчування у лютому 2014 року в розмірі 25230 грн. та судових витрат у сумі 551,20 грн. Заборгованість сплачена відповідачем лише 17 січня 2017 року, тому ОСОБА_4 просить суд стягнути з відповідача на її корить 22441,61 грн. інфляційних витрат та 1302,28 грн. 3% річних та судові витрати.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 освіти посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

Зокрема вважає, що судом не враховано, що у відповідача відсутній період прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки факт надання послуг та обсяг заборгованості встановлений судовим рішенням. Судом не прийнято до уваги, що відповідачем виконано зобовязання, проведене належним чином, тому відсутні підстави для застосування положення ст.625 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.08.2016 у справі № 182/2506/16-ц за позовом ОСОБА_4 до відділу освіти і науки Нікопольської міської ради про стягнення заборгованості стягнуто з ОСОБА_2 освіти і науки Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_4 25230 грн. заборгованості (а.с.11-16).

Даним судовим рішення встановлено, що 01.03.2013 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4В та відділом освіти і науки Нікопольської міської ради укладено договір № 23 про закупівлю 56.29.2 - послуги їдалень (послуг шкільних їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів).

27.02.2014 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 та відділом освіти і науки Нікопольської міської ради укладено договір № 371 про закупівлю 56.29.2 - послуги їдалень (послуг шкільних їдалень з організації харчування школярів 1-4 класів середніх загальноосвітніх навчальних закладів) за державні кошти, відповідно до п.1.1 якого виконавець зобов'язується у лютому - червні 2014 році надати замовникові послуги, а замовник ОСОБА_2 освіти прийняти і оплатити такі послуги. Пунктами 10.1,10.2 договру передбачено що він набирає чинності з моменту його підписання й діє до 30 червня 2014 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення. 01 вересня 2014 року ФОП ОСОБА_4 виставлено рахунок фактуру №1 за надані та спожиті послуги у розмірі 25230 грн., яка відповідачем своєчасно не сплачена. (а.с.17-22).

Грошові кошти стягнуто на підставі примусового виконання рішення суду лише 17 січня 2017 року, що сторонами не заперечується.

Згідно витягу з державного реєстру юридичних осіб ФОП ОСОБА_4 припинила свою діяльність 12 вересня 2014 року ( а.с.34-36).

Звертаючись до суду із позовними вимогами ОСОБА_4 посилалась на несвоєчасність виконання відповідачем зобовязань по укладеному договору, що спричиноло їй збитки у вигряді інфляційних витрат у звязку із значним знеціненням грошових коштів та просила суд стягнути 3% річних за порушення виконання грошового зобовязання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висноку про їх доведеність та обгрунтованіть.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, в частині обовязку відповідача сплатити позивачу 3% річних та інфляційні витрати у звязку із порушенням виконання грошового зобовязання, з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У зв'язку з чим п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 525 ч.1 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, колегією суддів не приймається до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача, щодо відсутності між стронами договірних правовідносин, оскільки їх наявність та заборгованість по виконанню грошового зобовязання доведена та встановлена судовим рішенням, яке набрало чинності.

Згідно матеріалів справи обсяг несвоєчасно виконаного ОСОБА_2 освіти грошового зобовязання становить 25230 грн.

01 вересня 2014 року ФОП ОСОБА_4 виставлено рахунок фактуру №1 за надані та спожиті послуги у розмірі 25230 грн., яка відповідачем своєчасно не сплачена.

Фактично виконано зобовязаня ОСОБА_2 освіти під час примусового виконання рішення суду 17 січня 2017 року ( а.с.23).

Отже, період простроченні виконання грошового зобовязання буде становити з 02 вересня 2014 року по 17 січня 2017 року. Тому, наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних витрат за період з 01 травня 2014 року не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному суді» №12 від 24жовтня 2008 року, суд апеляційної інстанції, у разі встановлення при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПК та провести перевірку справи в повному обсязі.

Апеляційний суд і сам не позбавлений можливості встановити фактичні дані, які мають значення для вирішення спору, а також, застосувати норму матеріального права, яка має бути застосована до спірних правовідносин.

Колегія суддів, перевіряючи розрахунок індексу інфляції та 3% річних, наданого позивачем не може у повному обсязі погодитися із ним, з огляду на те, що розрахунок індексу інфляції та 3% річних проведений за перід з 01 травня 2014 року. Пунктами 10.1,10.2 укладеного договору передбачено що він набирає чинності з моменту його підписання й діє до 30 червня 2014 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного виконання. Отже, прострочення виконання зобовязання не може мати місце з 01 травня 2014 року, оскільки постачання послуг здійснювалось до 30 червня 2014 року, а вимога про сплату за надані послуги позивачем виставлено за рахунок фактурою №1 лише 01 вересня 2014 року, тому саме з 02 вересня 2014 року у відповідача почалося прострочення виконання зобовязання.

Колегія суддів наводить свій розрахунок, з огляду на те, що порушення виконання грошового зобовязання має місце лише з 02 вересня 2014 року, несплата за наданим позивачем рахунком фактурою від 01 вересня 2014 року.

А тому, період порушення виконання грошового зобовязання у відповідача встановлено з 02 вересня 2014 року по 17 січня 2017 року, що становить 868 календарних днів. Отже, розрахунок 3% річних за період з 02 вересня 2014 року по 17 січня 2017 року становитиме 1800 грн., виходячи з розрахунку (25230/100х3/365х868).

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як видно, із позовної заяви позивачем ОСОБА_4 заявлено вимогу про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 1302,28 грн., отже з огляду на положення ч.1 ст.11 ЦПК України, яка передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі, вважає, що визначений позивачем розмір 3% річних у сумі 1302,28 грн. підлягає стягненню.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивачем, та відповідно судом першої інснації невірно визначений період прострочки виконання грошового зобовязання, що призвело до невірного визначення розміру Інфляційних витрат ОСОБА_4, який за період з 02 вересня 2014 року по 17 січня 2017 року становитиме 20195.32 грн. (45425.32-25230.00).

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції в частині визначеного та стягнутого судом з ОСОБА_2 освіти і науки Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_4 розміру інфляційних витрат підлягає зміні, згідно положення п.п.1,3 ч.1 ст.309 ЦПК України та зменшенню з 22441,61 грн. до 20195,32 грн.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314- 316 ЦПК України, колегія судів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 освіти і науки Нікопольської міської ради задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року змінити в частині стягнутого судом першої інстанції з ОСОБА_2 освіти і науки Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_4 розміру інфляційних витрат, зменшивши їх з 22441,61 грн. до 20195,32 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: