АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/207/17 Справа № 203/1135/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Маймур Ф. Ф. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія»), ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи тим, що 30 листопада 2014 року о 00 год.30 хв. відповідач ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом «Чері», реєстраційний номер НОМЕР_1, перетнув перехрестя вул.Сєрова та проспекту К.Маркса у м.Дніпро на заборонений сигнал світлофору (червоний) та скоїв зіткнення з автомобілем «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_2, внаслідок чого автомобілю, який належить йому на праві власності, було завдано механічних ушкоджень.

Вказував, що постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП України

Зазначав, що вартість завданого йому матеріального збитку, відповідно до висновку експертного дослідження №008/15 від 24 січня 2015 року, склала 166.211 грн.63 коп. На момент дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_2, було застраховано згідно договору страхування наземного транспорту №3698990 від 24 жовтня 2014 року в АТ «СК «АХА Страхування».

Посилаючись на те, що на виконання вимог договору АТ «СК «АХА Страхування» 10 лютого 2015 року виплатило йому страхове відшкодування у розмірі 53.459 грн.98 коп., а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» (страховик ОСОБА_3, відповідно до полісу НОМЕР_3) ліміт страхового відшкодування, сума якого складає 50.000 грн., та стягнути з ОСОБА_3 суму матеріального збитку у розмірі 62.751 грн.65 коп., а також 700 грн. за проведення авто-товарознавчого дослідження судовим експертом та стягнути пропорційно судові витрати.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 112.751 грн.65 коп. та судові витрати за проведення експертизи в розмірі 700 грн.

Рішення суду в часині відмови у задоволенні позову до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» фактично не оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст.303 ЦПК визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч.3 вказаної статті апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду в частині відмови у позові пред'явленого до відповідача ОСОБА_3 не відповідає.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 30 листопада 2014 року о 00 год.30 хв. на перехресті по вул.Сєрова та проспекту К.Маркса у м.Дніпро сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої відбулося зіткнення автомобіля «Чері», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_3, та автомобіля «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_2

Автомобілям були спричинені механічні пошкодження.

14 січня 2015 року постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, яка є чінною на даний час, ОСОБА_3 було визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП України (а.с.9).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Посилання на зазначену норму закону також відображено в п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4.

Згідно висновку експертного дослідження автотоварознавця №008/15 від 24 січня 2014 матеріальна шкода, завдана автомобілю «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить позивачу, складає 166.211 грн. 63 коп. (а.с.14-22)

24 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «СК «АХА Страхування» було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №369890 (а.с.118-123).

На виконання вимог цього договору ПАТ «СК «АХА Страхування» 10 лютого 2015 року виплатило позивачеві страхове відшкодування у розмірі 53.459 грн.98 коп. в рахунок відшкодування шкоди (а.с.10,11).

На момент дорожньо-транспортної пригоди відповідачем ОСОБА_3 було укладено з ПрАТ «УТСК» страховий поліс НОМЕР_3, діючий станом на 30 листопада 2014 року (а.с.7).

Рішенням господарського суду м.Києва від 03 листопада 2015 року за позовом ПАТ «СК «АХА Страхування» до ПрАТ «УТСК» про стягнення грошових коштів у порядку регресу позовні вимоги ПАТ «СК «АХА Страхування» було задоволено у повному обсязі та стягнуто з ПрАТ «УТСК» грошові кошти у розмірі 49.000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (а.с.65-70).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що транспортний засіб залишився у позивача, вартість завданого матеріального збитку склала 166.211 грн.63 коп., та ОСОБА_2 отримав суму у розмірі 53. 492 грн. від ПАТ «СК «АХА Страхування» у рахунок страхового відшкодування, а невиплачена сума - це вартість залишків транспортного засобу, і тому вважав вимоги безпідставним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 1166 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, а саме: ч.1 - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; ч.2 - особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини; ч.3 - шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом; ч.4 - шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Так, за загальним правилом ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У ч.2 ст.1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами) від 27 березня 1992 року №6 шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, в даних правовідносинах відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки під час ДТП, цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини, тобто діє презумпція вини особи, яка завдала шкоду.

Обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості відповідача ОСОБА_3, не потребують доказування, оскільки вони встановлені постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 14 січня 2015 року.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 та ст.1166 ЦК України під майновою шкодою, завданою фізичній особі, яка підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала , маються на увазі втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням майна, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з пунктом 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Податок на додану вартість (ПДВ) - це непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем, але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при стягненні на користь потерпілого вартості пошкодженого майна враховується зношеність пошкодженого майна. Розрахунок зношеності проводиться відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24 листопада 2003 року.

У п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 роз'яснено, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Як передбачено ст.1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 роз'яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звертати увагу що відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування шкоди, завданої нею іншій особі, зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Як убачається з матеріалів справи позивачем на підтвердження своїх позовних вимог було надано висновок експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ №008/15 від 24 січня 2014 року (а.с.14-21).

З вказаного висновку вбачається, що розмір матеріальної шкоди (вартість матеріального збитку), спричиненої власнику автомобіля марки «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_2, становить 166.211 грн. 63 коп.

Виходячи з положень Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 та зареєстрованої в цьому Міністерстві 24 листопада 2003 року за №1074/8395, відповідно до яких у разі, якщо вартість відновлювального ремонту транспортного засобу не менше його ринкової (дійсної) вартості, то величина шкоди, завданої володільцю транспортного засобу, приймається рівною дійсній вартості ТС на момент пошкодження, т.я. відновлювати такий транспортний засіб економічно недоцільно.

Відповідно до положень ст.30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у висновку вартість матеріального збитку здійснена згідно Методики.

Висновок відповідачем не оскаржено, а тому колегія суддів вважає за можливе взяти його до уваги та стягнути завдані позивачу збитки визначені саме цим висновком.

Висновки суду першої інстанції стосовно того, що невиплачена сума - це вартість залишків транспортного засобу який на думку суду першої інстанції є фізично знищеним спростовуються матеріалами справи.

В зв'язку з наведеним колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 6 ч.3 ст.79 ЦПК України визначено, що до витрат пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України понесені позивачем ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик у судове засідання відповідача ОСОБА_3 по справі у розмірі 300 грн. та судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2.382 грн.50 коп., підлягають стягненню з ОСОБА_3

Також у зв'язку з задоволення позовних вимог до стягнення з відповідача ОСОБА_3 підлягають витрати за проведення експертизи у розмірі 700 грн.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року в частині відмови в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 112.751 грн.65 коп., судові витрати за проведення експертизи в розмірі 700 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2.382 грн.50 коп. та 300 грн. за оголошення в пресі.

В решти заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.