Номер провадження: 22-ц/785/4470/17
Номер справи місцевого суду: 505/3379/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної власності подружжя на майно та визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування та позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання майна спільним майном подружжя та визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування, за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2017 року,

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просила визнати право спільної сумісної власності подружжя її покійного батька ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_4 на автомобілі НОМЕР_1 та MITSUBISHI PAJERO WAGON д/н НОМЕР_2, з визнанням права приватної власності на 1/6 частину спадкового майна - автомобілі НОМЕР_1 та MITSUBISHI PAJERO WAGON д/н НОМЕР_2, після смерті батька в порядку спадкування за нею, ОСОБА_3

Позов обґрунтовано тим, що 24 квітня 2016 року помер її батько ОСОБА_6 Після смерті відкрилась спадщина, до складу якої входять два автомобілі: НОМЕР_1 та MITSUBISHI PAJERO WAGON д/н НОМЕР_2. Автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO WAGON д/н НОМЕР_2 був придбаний її батьком ще до шлюбу із відповідачкою ОСОБА_4, але зареєстрований на дружину покійного ОСОБА_4

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги за законом. ОСОБА_3 його єдина донька, та відповідачка ОСОБА_4 прийняли спадщину звернувшись до нотаріуса, відкрита спадкова справа №59416872.

Позивач вважає, що автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя її батька та відповідачки.

Відповідачка не бажає ділити спадкове майно або компенсувати його вартість, у звязку з чим ОСОБА_3 просила постановити рішення суду, яким визнати право спільної сумісної власності подружжя її покійного батька ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_4 на автомобілі НОМЕР_1 та MITSUBISHI PAJERO WAGON д/н НОМЕР_2, з визнанням права приватної власності на частину спадкового майна - автомобілі НОМЕР_1 та MITSUBISHI PAJERO WAGON д/н НОМЕР_2, після смерті батька в порядку спадкування за нею, ОСОБА_3

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 подала позов від 30.09.2016 року до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, у якому просила визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 автомобілі НОМЕР_1 та MITSUBISHI PAJERO WAGON д/н НОМЕР_2, визнати за нею як за спадкоємцем першої черги за законом після померлого 24.04.2016 року сина ОСОБА_6, право приватної власності на 1/6 частину спадкового майна, а саме: 1/6 частину автомобіля НОМЕР_1, та на 1/6 частину автомобіля НОМЕР_3. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 24.04.2016 року помер її син ОСОБА_6 Спірні автомобілі були придбані її сином ОСОБА_6 знаходячись у шлюбі з ОСОБА_4, та згодом оформлені на ОСОБА_4 Вважає, що вона як спадкоємець першої черги за законом після смерті сина, має право на частку у спадковому майні, а саме на 1/6 частку.

Рішенням Котовського районного суду Одеської області від 28 березня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_4 на автомобіль марки BMW модель 325 TDS, 1994 р.в., д/н НОМЕР_4.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування після батька ОСОБА_6, який помер 24.04.2016 року право приватної власності на 1/6 частки автомобіля марки BMW модель 325 TDS, 1994 р.в., д/н НОМЕР_4.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_4 на автомобіль марки BMW модель 325 TDS,1994 р.в., д/н НОМЕР_4.

Визнано за ОСОБА_5 в порядку спадкування після сина ОСОБА_6, який помер 24.04.2016 року, право приватної власності на 1/6 частки автомобіля марки BMW модель 325 TDS, 1994 р.в., д/н НОМЕР_4.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржують в апеляційному порядку ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В скаргах з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ОСОБА_4 ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову задоволенні позову ОСОБА_3; ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі просить змінити судове рішення та задовольнити її позов у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, зареєстрованому 12.12.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області, за актовим записом №329.

24 квітня 2016 року у віці 47 років в м. Котовськ Одеської області помер ОСОБА_6 (актовий запис №388), що підтверджується свідоцтвом про смерть І-ЖД №449081 від 26.04.2016 року.

ОСОБА_6 заповіт не складав, тому успадкування спадщини, яка відкрилась після його смерті, має здійснюватися за законом. Спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця були: його донька позивачка ОСОБА_3, його дружна відповідачка ОСОБА_4, та його мати третя особа ОСОБА_5

Спадкоємці вчасно в передбачений законом 6-місячний строк звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини, заведена спадкова справа №75/2016.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №122 від 13.10.2016 року, ринкова вартість автомобіля НОМЕР_5 складає 101739,00 грн.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №123 від 13.10.2016 року, ринкова вартість автомобіля НОМЕР_3 складає 116744,00 грн.

ОСОБА_4 зазначила, що автомобіль НОМЕР_3, був придбаний нею у 2010 році за власні кошти у ОСОБА_7, кошти були сплачені через довірену особу, яка пригнала автомобіль з м. Сніжне до м. Котовська, проте право власності вона не зареєструвала, а сам автомобіль за довіреністю був оформлений на ОСОБА_6, який на той час був її співмешканцем, та лише у 2012 році автомобіль був зареєстрований на неї з правом користування ОСОБА_6, що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ, власником автомобіля НОМЕР_3 була ОСОБА_7, яка проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, право користування мав ОСОБА_6, 19.12.2012 року вказаний автомобіль був знятий з обліку для реалізації.

20.12.2012 року була здійснена тех. операція по первинній реєстрації ТЗ придбаного в торгівельній організації, який ввезено з-за кордону, та автомобіль НОМЕР_3 був зареєстрований на ОСОБА_4 з правом користування ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_8, який був знайомим сімї ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Н А., підтвердив, що ОСОБА_6 забажав придбати машину у м. Сніжному Донецької області. Зимою 2010 року ОСОБА_6 поїхав у Донецьку область з метою огляду машини. По приїзду повідомив, що машина йому підходить та він буде її купувати. На нього, свідка, була виписана довіреність з метою пригону ним автомобіля до м. Котовська. У січні 2010 року він пригнав автомобіль MITSUBISHI PAJERO WAGON. За вказаний автомобіль розраховувалась саме ОСОБА_4, яка сплатила йому 10 000,00 дол. США, у той час ОСОБА_6 та ОСОБА_2 оглядали саму машину.

Свідок ОСОБА_2, який є двоюрідним братом померлого, суду показав, що сімя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 мали намір придбати автомобіль. Через мережу інтернет вони знайшли автомобіль MITSUBISHI PAJERO WAGON. ОСОБА_8 погодився пригнати вказаний автомобіль до м. Котовська. За автомобіль розраховувалась ОСОБА_4, яка заплатила свої 10 000,00 доларів США ОСОБА_8, оскільки у ОСОБА_6 на той час таких грошей не було.

Свідок ОСОБА_9, яка є дружиною двоюрідного брата померлого, суду показала, що у розмовах ОСОБА_6 останній говорив, що ОСОБА_4 купила в січні 2010 року автомобіль MITSUBISHI PAJERO WAGON за свої кошти, які вона отримала при розподілі майна подружжя від попереднього шлюбу, який ОСОБА_4 та ОСОБА_10 розірвали 01 липня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу 1-ЖС №082668 від 07.06.2011 року.

Згідно розписки, написаної власноруч ОСОБА_10 14.12.2009 року, він передав ОСОБА_4 суму у розмірі 15000,00 доларів США за 1/2 частку квартири, тобто в порядку поділу майна їх подружжя.

Отже, ОСОБА_4 дійсно мала достатні грошові кошти на купівлю автомобіля MITSUBISHI PAJERO WAGON. Доказів придбання вказаного автомобіля за спільні кошти ОСОБА_6 та ОСОБА_4 суду не надано, як і доказів наявності у ОСОБА_6 необхідної суми грошей на купівлю цього автомобіля.

Згідно положень ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, право власності у ОСОБА_4 виникло саме у січні 2010 року на автомобіль MITSUBISHI PAJERO WAGON. Реєстрація автомобіля в органах ДАІ є лише реєстрацією самого транспортного засобу, однак не є саме доказом щодо моменту виникнення права власності на нього.

06 травня 2011 року ОСОБА_11 довіреністю уповноважив ОСОБА_12 розпоряджатися належним йому автомобілем марки BMW модель 325 TDS, 1994 року випуску.

22 жовтня 2013 року ОСОБА_12 від імені ОСОБА_11 довіреністю уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися належним ОСОБА_11 автомобілем марки BMW модель 325 TDS, 1994 року випуску.

26 грудня 2015 року був укладений письмовий договір купівлі-продажу транспортного засобу, між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_11 на підставі довіреності, та ОСОБА_4

Предметом договору був автомобіль марки BMW модель 325 TDS, 1994 року випуску, за ціною 38000,00 грн. За умовами цього договору ОСОБА_4 набула право власності на цей автомобіль саме 26.12.2015 року.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що автомобіль марки BMW був придбаний у м. Вінниці ОСОБА_6 та ОСОБА_2, який сплатив за автомобіль 22000,00 грн. Довіреність була виписана на ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_2 суду показав, що у ОСОБА_6 був автомобіль марки BMW, який він продав за 4000,00 доларів США у 2013 році. Після цього він вирішив придбати новішу модель автомобіля. Спірний автомобіль марки BMW модель 325 TDS, 1994 року випуску, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 купували разом у жовтні 2013 року. Суму у 2000,00 доларів на автомобіль марки BMW дав він, свідок, та 2800,00 доларів США дала ОСОБА_4

Отже, суд дійшов до правильного висновку, що автомобіль марки BMW модель 325 TDS був придбаний під час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 69 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 ч. 1 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 ч. 1 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

У постанові від 01.07.2015 року у справі №6-612цс15 Верховний Суд України дійшов до висновку, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Оскільки автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO WAGON був придбаний у 2010 році за особисті кошти ОСОБА_4, а автомобіль марки BMW модель 325 TDS був придбаний за спільні кошти сімї ОСОБА_6 та ОСОБА_4 суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовів. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційних скарг про порушення прав апелянтів є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилаються апелянти в скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_13

ОСОБА_14