ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/27/17
Провадження № 2/362/858/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді С.В. Корнієнко,

при секретарі - І.А.Лагуті,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

В січні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просив поділити спільне майно подружжя, яке було нажито під час шлюбу шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 162068,00 грн. та 1620,69 грн. понесених ним судових витрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 24.07.2009 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який 10 червня 2013 року заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області було розірвано. Та про дане рішення він дізнався лише наприкінці 2016 року. В період шлюбу 16.11.2010 році за спільні їх кошти на підставі довідки-рахунку серії КІМ №385285 набуте спірне майно, а саме: автомобіль марки «Volkswagen Polo», кузов № НОМЕР_1, а тому просить суд поділити вказаний автомобіль шляхом отримання грошової компенсації у сумі, яка дорівнює половині ринкової вартості автомобіля.

Позивач подав уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію в розмірі 52 235,00 грн. та 1620,69 грн. судового збору.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на строки позовної давності даної категорії справ.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Судом достовірно встановлено, що відповідно до Свідоцтва про шлюб серії № І-ОК № 082774 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, 24 липня 2009 року ОСОБА_1 та Костенко (після укладення шлюбу ОСОБА_1) уклали шлюб, актовий запис №184 (а.с. 4).

10 червня 2013 року заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано та згідно печатки суду рішення набрало законної сили 21.06.2013 року (а.с. 38-40).

Згідно довідки рахунку серії КІМ №385281 ОСОБА_2 16.11.2010 року купила автомобіль марки «Volkswagen Polo», кузов № НОМЕР_1 (а.с. 5).

Відповідно до Довідки про ринкову вартість транспортного засобу №24783 від 13.06.2016 року, наданою Товарною біржею «УКРРЕСУРС», вартість майна станом на квітень 2013 року становила 13070,00 доларів США (а.с. 6). Та станом на 15.07.2016 року по курсу НБУ становить 324136,00 грн.

За змістом ч.2, ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Крім того, відповідачем була подана письмова заява про застосування судом позовної давності, яку позивач пропустив без поважним підстав (а.с. 35). Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області сторони розірвали шлюб 10 червня 2013 року та вказане рішення набрало законної сили 21.06.2013 року. Позивач ОСОБА_1 знав про цей факт, що підтверджується набранням законної сили даного рішення про розірвання шлюбу. При цьому ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про поділ майна тільки 05.01.2017 року, тобто у термін понад 4 роки, порушивши трирічний строк звернення до суду.

Як передачено ч. 4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач по справі пропустив трирічний строк позовної давності звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно ст.79; 88 ЦПК України при відмові у задоволенні позову в повному обсязі, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь суми сплаченого нею судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60, 68, 69 ч. 1, 70, 72 СК України, ст. ст. 267, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 16, 79, 88, 174, 348, 368, 372 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.