У х в а л а

24 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Романюка ЯМ.,

розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2017 року, клопотання про зупинення виконання судових рішень у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення процентів за банківським вкладом, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и л а :

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 30 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд Дніпропетровської області 21 вересня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково: стягнув з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь 8 тис. 529 грн 22 коп. - процентів за депозитним вкладом, 21 тис. 986 грн 30 коп. - 3% річних та 201 тис. 20 грн інфляційних втрат, а також 2 тис. 315 грн 35 коп. судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 суд відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 1 червня 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилила, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року залишила без змін.

13 листопада 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк», за дорученням якого діє Мусійченко Д.Л., звернулось до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 257, 261, 267, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 і 11 жовтня 2017 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 1 червня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про те, що банк всупереч умовам договору банківського вкладу відмовив позивачці у поверненні коштів, такі кошти були стягнуті на її користь з банку відповідним судовим рішенням (яке було виконано банком більше ніж через рік), а тому відповідно до положень статті 1061, частини другої статті 625 ЦК України з банка на користь позивачки підлягають стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми (оскільки інший розмір процентів договором не встановлений).

При цьому при визначені сум, які підлягають стягненню на користь позивачки, апеляційний суд (з чим погодився й суд касаційної інстанції) виключив період, протягом якого виконавче провадження щодо повернення коштів за банківським вкладом було зупинено судом.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 і 11 жовтня 2017 року, наданих для порівняння, суд касаційної інстанції, направивши справи на новий розгляд до апеляційних судів, указав на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цих справ.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У постанові від 26 квітня 2017 року, на яку заявник посилається на підтвердження передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстави перегляду судових рішень, Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором банківського вкладу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Законодавець визначає обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв'язку з чим таке зобов'язання є триваючим.

Зважаючи на викладене, висновок про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3% річних у зв'язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України.

Отже, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2017 року у зв'язку з її невідповідністю висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року, оскільки ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечить цьому висновку.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Отже, відсутні й правові підстави для зупинення виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення процентів за банківським вкладом, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2017 року відмовити.

Клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк