ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/392/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі :

головуючого судді: Набудович І.О.

за участю секретаря Петрик А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрацї шлюбу та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрацї шлюбу та поділ майна, який обгрунтовував тим, що з квітня 1995 року він проживав з відповідачкою однією сім'єю без реєстрацї шлюбу. Позивач вказував, що під час спільного проживання за спільні кошти та в результаті спільної праці сторонами було придбано наступне майно: у 1996 році придбано автомобільний причеп марки «ПФ 01 Фермер»; у 1999 році було придбано автомобіль ВАЗ 2106, який згодом було продано; у 2000 році придбано 1-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1; в грудні 2006 року було придбано земельну ділянку в СТ «Травневе-1» в Бориспільському р-ні Київської області; в жовтні 2009 року було придбано гараж НОМЕР_3 у ГК «Позняки-1»; у 2011 році було придбано автомобіль ВАЗ 21063. Крім того, позивач зазначав про те, що у 2001 році відповідачка в результаті безоплатної приватизації отримала квартиру за адресою АДРЕСА_2, в якій вони проживали разом в період з 2001 року по жовтень 2013 року. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив встановити факт його проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю та набуття майна в результаті спільної праці як членів сім'ї з 01.04.1995 року по 01.01.2004 року та проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 01.10.2013 року; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину майна, нажитого протягом спільного проживання, в тому числі і на 1/2 частину від 2/3 частини квартири АДРЕСА_2.

В ході розгляду справи позивач надав суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання права власності на 1/2 частину від 2/3 частини квартири АДРЕСА_2.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину від 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 - залишені без розгляду.

Під час розгляду справи позивач надав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати за позивачем, серед іншого, також право власності на 1/2 частину садового будинку, веранду, ганку, сарая, навіса, літнього душу, убиральні, колодязя та огорожі, збудованих на земельній ділянці, що розташована на території Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області в СТ «Травневе-1».

В остаточній редакції позовних вимог позивач просив суд встановити факт його проживання з відповідачем однією сім'єю та набуття майна в результаті спільної праці як членів сім'ї з 01.04.1995 року по 01.01.2004 року та проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 01.10.2013 року, і в порядку поділу спільного майна визнати за ним право власності на: 1/2 частину автомобільного причепа марки «ПФ 01 Фермер»; 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21063; 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1; 1/2 частину земельної ділянки в СТ «Травневе-1» в Бориспільському р-ні Київської області; 1/2 частину гаража НОМЕР_3 у ГК «Позняки-1» та на 1/2 частину садового будинку, веранду, ганку, сарая, навіса, літнього душу, убиральні, колодязя та огорожі, збудованих на земельній ділянці, що розташована на території Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області в СТ «Травневе-1».

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги з урахуванням їх уточнень підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини. Крім того пояснили, що факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.04.1995 року підтверджується доданими до матеріалів справи письмовими документами, фотознімками та поясненнями свідків. Пояснювали, що позивач почав проживати разом з відповідачем з квітня 1995 року в квартирі по вул. П.Запорожця в м. Києві, а з 2002 року по вул. Григоренка в м. Києві. Під час їх спільного проживання позивач матеріально допомагав утримувати та виховувати доньку відповідача - ОСОБА_4, вів її до вівтаря на весіллі, а також допомагав батькам відповідача, що проживають в с. Голубівка. Вказували про те, що сторони прожили разом майже 19 років, разом відпочивали, їздили у село до батьків, мали спільний побут та за спільні кошти набували спірне майно.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що з позивачем вона працювала в Державній організації «Автобаза Державного управління справами», де вони і познайомилися. Вказувала, що сторони мали стосунки інтимного характеру, позивач іноді приходив у гості та залишався ночувати, допомагав робити ремонт, але спільного господарства вони не вели і проживали окремо. Квартира по вул. Райдужній купувалася за її особисті кошти та кошти сватів, позивач у цьому участі не брав. В попередніх судових засіданнях відповідач зазначала про те, що з позивачем вони спільно проживали у період з 2002 року по 2010 рік і вказувала про те, що ними спільно було придбано земельну ділянку, гараж та машину.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається в своєму позові, зокрема, факт спільного ведення господарства, побуту та бюджету у період з 1995 року по 2013 рік.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 показали, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом однією сім'єю, як чоловік та дружина, спочатку в квартирі по вул. П.Запорожця, а потім по вул. Григоренка в м. Києві.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 показав, що знає ОСОБА_2 з того часу, як останній влаштувався на автобазу. ОСОБА_3 бачив приблизно 2-3 рази, коли ОСОБА_2 за нею заїзджав, про їх шлюб йому нічого невідомо. В квартирі по вул. Луначарського проживала колишня дружина ОСОБА_2 та його син.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11, яка є колишньою дружиною позивача, показала, що з березня 1994 року ОСОБА_2 з нею не проживав в квартирі по вул. Луначарського, в 1995 році він забрав машину та грошові кошти за частину квартири. Останній раз бачила його у 2001 році, а ОСОБА_3 бачила тільки один раз, коли з сестрою позивача приходила до неї в квартиру по вул. П. Запорожця.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 показав, що знайомий з ОСОБА_2 з 2000 року, який був у нього водієм. Спілкувалися тісно, він розповідав про свою цивільну дружину. Вказував, що йому відомо, що сторони разом купували квартиру по вул. Радужній, оскільки ОСОБА_2 позичав у нього кошти на квартиру. Також зазначив, що квартира по вул. Григоренка була отримана відповідачем саме за сприяння ОСОБА_2

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13, який є сином позивача, показав, що з весни 1994 року в квартирі по вул. Луначарського батько з ними не проживав, матеріальної допомоги не надавав, з'явився туди в 1995 році, коли отримував гроші за частину квартири та забрав машину. Вказав, що за 20 років бачив батька приблизно рази три, з його слів він проживав на П.Запорожця.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15, яка є сестрою позивача, показала, що її брат пішов проживати до ОСОБА_3 в 1993 році, на весіллі доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ОСОБА_2 був за батька, в церкві вів її під вінець. Квартиру по вул. Радужній вони купили разом, але оформили на ОСОБА_3, після чого мати ОСОБА_2 перестала з нею спілкуватися. Гроші, які ОСОБА_2 отримав від своєї колишньої дружини, він віддав ОСОБА_3.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 показала, що знає відповідачку з дитинства, у 1999 році донька ОСОБА_3 - ОСОБА_4 вийшла заміж і їй купили квартиру по вул. Радужній за весільні кошти та за кошти ОСОБА_3 та сватів. З ОСОБА_2 познайомилася в 1999 році на весіллі у ОСОБА_4, часто бувала в гостях в квартирі по вул. П.Запорожця, куди ОСОБА_2 приходив як гість. Зазначила, що гараж куплявся за гроші доньки.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19, який є колишнім чоловіком відповідача, показав, що в квартирі по вул. П.Запорожця проживав разом з ОСОБА_3 до 1995 року, до 2000 року приїжджав провідувати доньку, допомагав їй матеріально, допомагав з ремонтом. ОСОБА_2 бачив на весіллі доньки у 1999 році.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 показала, що з 1994 року вона тісно спілкувалася з ОСОБА_3, коли приходила в гості до неї, ОСОБА_2 не бачила, про їх спілкування знає зі слів ОСОБА_3.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_21, яка є донькою відповідача, показала, що в квартирі по вул. П.Запорожця вона проживала разом з мамою та дідусем до 2000 року, ОСОБА_2 з ними не проживав. Перший раз побачила його в 1997 році, він привіз маму додому. Вказувала, що з позивачем в неї були неприязні стосунки, він її вихованням та утриманням не міг займатися, оскільки у неї був рідний батько. Зазначила, що ОСОБА_2 проживав з мамою в квартирі по вул. Григоренка з 2002 року по 2012 рік, відносини між ними скоріше були інтимного характеру. Також зазначала, що вона давала матері кошти на придбання гаража.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_22 показала, що ОСОБА_3 знає з 1995 року, це її сваха, про ОСОБА_2 дізналася на весіллі сина. Вказувала, що вона разом з ОСОБА_3 вирішили придбати квартиру по вул. Радужній, вклали туди свої кошти та кошти з весілля дітей, самі з нею робили там ремонт.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_24 показав, що знайомий з ОСОБА_3 1989 року, працював в ДУСі на автобазі, але з ОСОБА_2 не пересікалися, побачив його тільки в квартирі по вул. Григоренка в 2001 році.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_25 показав, що квартиру по вулиці Райдужній в м. Києві у нього придбала ОСОБА_3 і кошти він отримав від неї в присутності нотаріуса.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 1986 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 142). За вказаною адресою також зареєстровані: ОСОБА_11 (колишня дружина позивача) та ОСОБА_13 (син позивача).

28 грудня 1994 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 розірвано (т.1, а.с. 58).

Відповідач ОСОБА_3 з 08 травня 1990 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6, а з 30 серпня 2001 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 218).

Відповідно до даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 30 серпня 1996 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на транспортний засіб - автомобільний причеп марки «ПФ 01 Фермер» (т. 1, а.с. 10).

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2000 року (т.1, а.с. 93-94).

В даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 - з 11.12.2007 року, ОСОБА_26 - з 11.12.2007 року та ОСОБА_27- з 28.11.2014 року (т.1, а.с. 84).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2006 року позивач та відповідач є власниками земельної ділянки, площею 0,0600 га, що розташована на території Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області, садове товариство «Травневе-1» в рівних частках (т.1, а.с. 11-14).

З матеріалів справи вбачається, що на вказаній земельній ділянці знаходиться садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами (т. 3, а.с. 8-13). Право власності на вказаний будинок та господарські споруди у встановленому законом порядку не зареєстровано.

Згідно з договором купівлі-продажу від 15 липня 2009 року ОСОБА_3 придбала гараж НОМЕР_3, що розташований в ГВК «Позняки-1» (т.1, а.с. 112).

Згідно з довідкою ГВК «Позняки-1» від 24.06.2016 року ОСОБА_2 з 01.10.2009 року є членом ГВК «Позняки-1», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Сортувальна, 20, власником металевого гаража НОМЕР_3 значиться ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 42).

З довідки ГВК «Позняки-1» від 30.03.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 є членом кооперативу з 29.10.2009 року по теперішній час (т. 3, а.с. 34). Право власності на вказаний гараж у встановленому законом порядку не зареєстровано.

З інформації, наданої ГВК «Позняки-1» вбачається, що ОСОБА_2 до кінця 2015 року сплачував членські внески та мав перепустку на вїзд-виїзд на територію кооперативу (т. 3, а.с. 45).

Відповідно до даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 28 січня 2011 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 10).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив суд встановити факт його проживання з відповідачем однією сім'єю та набуття майна в результаті спільної праці як членів сім'ї в період з 01.04.1995 року по 01.01.2004 року та проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 01.10.2013 року. Як убачається зі змісту позовної заяви, метою встановлення факту проживання є визнання за позивачем права на майно, придбане за цей період.

На підтвердженням того, що сторони проживали разом, позивач наводить наступні факти: письмові документи, зокрема, довідки з місця роботи, в яких зазначено місце проживання позивача за адресою відповідача, поїздки на відпочинок, до батьків, копії фотографій, пояснення свідків, спільне придбання земельної ділянки за договором, тощо.

При вирішенні спору між сторонами підлягають застосуванню норми матеріального права, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

В розумінні ст. 22 КпШС України в редакції 1969 року спільним майном подружжя визнається те майно, яке нажите під час шлюбу. Крім того, нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України не передбачено можливість визнання набутого майна спільною сумісною власністю з підстав визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України, за правовими нормами якого спір з приводу майна з підстав наявності фактичних шлюбних стосунків підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Таким чином, встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу передбачено положеннями Сімейного кодексу України.

Згідно із змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї не передбачено інше.

В період з 01.04.1995 року по 01.01.2004 року чинний Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив положень про порядок врегулювання відносин між особами, які проживали як чоловік та жінка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, і до набрання законної сили Сімейного кодексу України законодавством не передбачалось встановлення такого факту.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому у шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці (постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-135сц13).

Як визначено в статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що набуте у спірний період з 01.04.1995 року по 01.01.2004 року майно, а саме: у 1996 році автомобільний причеп марки «ПФ 01 Фермер» та квартира АДРЕСА_1 у 2000 році, придбане за спільні кошти позивача та відповідача, тобто внаслідок їх спільної праці.

Таким чином, встановлення факту спільного проживання сторін у справі в період з 01.04.1995 року по 01.01.2004 року юридичного значення не має, оскільки сам по собі цей факт не є підставою для визнання права спільної сумісної власності на майно.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 в частині встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по 01.10.2013 року, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, для визначення права на спільну сумісну власність є необхідність визначити проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

Відповідно до ст. 60 глави 8 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми цієї статті встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, а також визначають підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

В постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 №6-135цс13 звернуто увагу про те, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України 01 липня 2015 року у справі № 6-612 цс 15, зазначено, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Позивач посилався на те, що в період з 01.01.2004 року по 01.10.2013 року сторонами під час спільного проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини набуто наступне майно, яке підлягає поділу: в 2006 році придбано земельну ділянку в СТ «Травневе-1» в Бориспільському р-ні Київської області; в 2009 році придбано гараж НОМЕР_3 у ГК «Позняки-1»; у 2011 році придбано автомобіль ВАЗ 21063. Крім того, в період з 01.04.1995 року по 01.10.2013 року на земельній ділянці, що розташована на території Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області в СТ «Травневе-1», сторонами спільно побудовано садовий будинок та господарські споруди.

Як вбачається, метою встановлення факту спільного проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року по 01.10.2013 року, є поділ майна, набутого сторонами у цей період.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є власниками земельної ділянки площею 0,0600 га, що розташована на території Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області, садове товариство «Травневе-1» в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2006 року, у зв'язку з чим відсутні підстави для вирішення питання щодо поділу вказаної земельної ділянки між сторонами.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці на території садового товариства «Травневе-1» та на гараж НОМЕР_3, що розташований в ГВК «Позняки-1» за адресою м. Київ, вул. Сортувальна, 20, у встановленому законом порядку ні за ким із сторін не зареєстроване, а тому питання щодо поділу цього майна не може бути предметом розгляду в контексті вирішення питання про визнання права власності на таке майно.

Автомобіль ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1, що включений позивачем до переліку майна, що підлягає поділу, зареєстрований на праві власності за позивачем ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, установлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Проаналізувавши викладені обставини у їх сукупності та всебічності, суд приходить до висновку, що сторонами надані взаємовиключаємі суперечливі дані з приводу взаємних прав та обов'язків між ними, зокрема, пояснення сторони відповідача, надані у судових засіданнях під час розгляду справи, мають розбіжності.

Так, з пояснень відповідача ОСОБА_3, наданих в одному судовому засіданні, вбачається, що остання не заперечує факт спільного проживання сторін у період з 2002 року по 2010 рік, натомість, в іншому судовому засіданні сторона відповідача цей факт заперечує, посилаючись на його недоведеність.

Покази свідків про такий факт також мають суперечливий характер, адже покази одних свідків протирічать показам інших свідків та не можуть бути покладені в основу рішення.

Враховуючи остаточну позицію сторони відповідача, суд приходить до висновку про відсутність спору між сторонами щодо придбаного у 2011 році автомобіля ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1, який зареєстрований на праві власності за позивачем ОСОБА_2 і включений ним до переліку майна, що підлягає поділу.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої статті 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та з огляду на положення ч. 1 ст. 259 ЦПК України, суд вважає, що встановлення факту спільного проживання сторін в період з 01.01.2004 року по 01.10.2013 року юридичного значення не має, оскільки сам по собі цей факт не породжує юридичні наслідки для сторін щодо майна, придбаного у цей період.

Надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін, а також вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 256, 259 ЦПК України, на підставі ст. 5, 328, 331 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 74 СК України, КпШС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрацї шлюбу та поділ майна залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.О. Набудович