Справа № 367/1073/17 Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/2688/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 52 17.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Верланова С.М.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Національного університету Державної фіскальної служби України про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

встановила:

у лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що згідно наказу №437-к від 26 грудня 2013 року позивач був призначений на посаду старшого інспектора групи забезпечення режиму відділу режиму та оперативного реагування факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Національного Університету ДПС України та працював на зазначеній посаді до 06 червня 2016 року.

Згідно наказу №121-к від 06.06.2016 року «Про звільнення з посади та органів податкової міліції» та наказу №128-к від 11.07.2016 року про внесення змін до наказу №121-к про звільнення ОСОБА_2, його звільнили з роботи.

Вважає даний наказ про звільнення його з роботи незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

На час звільнення (06.06.2016 року) мав статус людини з інвалідністю II групи. Крім того за рішеннями судів він сплачує на користь своїх неповнолітніх дітей аліменти: за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.02.2006 року сплачує аліменти на користь доньки Марії ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 50% від усіх видів заробітку; а їх мати - ОСОБА_4, останні 7 років не працює. За рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.05.2008 року сплачує аліменти на користь свого сина ОСОБА_5 25.06.2006 р./н у розмірі 17% від усіх видів заробітку.

Рапорт від 22.03.2016 року на підставі якого зробили наказ від 06.06.2016 р. №121-к, про його звільнення, дійсно був написаний ним, але 12.03.2016 року в кабінеті відділу кадрів факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції університету ДФС України під диктовку як необхідна вимога при наданні йому належної чергової відпустки за період 01.01.2015 по 31.12.2015 рік. Наміру звільнятись з роботи він не мав, тому зробив умисно помилки і попросив працівників відділу кадрів викинути його до смітнику, але і в цьому рапорті він не просив звільняти з університету ДФС України, тому здивувався з наказу №37-в від 14.03.2016 року університеті ДФС України за підписом в.о. ректора ОСОБА_6

В наказі університету ДФС України від 06.06.2016 р. №121-к, та наказу №128-к від 11.07. 2016 року про його звільнення, посилаються саме на «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української PCP, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 29 липня 1991 року».

Факт встановлення працівникові групи інвалідності не може бути підставою для його звільнення з ініціативи роботодавця за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України оскільки звільнення працівників з мотивів інвалідності заборонене законом.

Просив визнати незаконним та скасувати Наказ від 06.06.2016 р. № 121-к про його звільнення і поновити його на роботі в університеті ДФС України та стягнути з відповідача за час вимушеного прогулу заробітну плату в розмірі 32197,86 грн. та моральну шкоду в розмірі 21 774 гривень.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач є людиною з інвалідністю, є членом профспілкової організації в університеті, що є батьком трьох малолітніх дітей, а також має практику та науковий досвід, є здобувачем наукового ступеня кандидата економічних наук та працює в університеті.

Просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з грудня 2013 року згідно наказу Національного Університету Державної податкової служби України він був прийнятий на посаду старшого інспектора групи забезпечення режиму відділу режиму та оперативного реагування факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції та працював на зазначеній посаді до 06 червня 2016 року.

Наказом від 06.06.2016 р. №121-к позивача було звільнено з роботи.

Із змісту наказу №121-к від 06.06.2016 року вбачається, що позивач підполковник податкової міліції старший інспектор групи забезпечення режиму відділу режиму та оперативного реагування факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Національного Університету Державної податкової служби України ОСОБА_2 був звільнений з посади та органів податкової міліції у відставку за п 65 підпунктом «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ,затвердженого постановою КМУ 29.07.1991р №114. Підставою для винесення вказаного наказу став рапорт ОСОБА_2В та свідоцтво про хворобу №156/Зв від 11.03.2016р (а.с.32).

Також, встановлено, що 22 березня 2016 року позивач написав рапорт, відповідно до якого просив звільнити його з роботи з 11 травня 2016 року через хворобу, що стверджується копією вказаного рапорту (а.с.33). Дана обставина не заперечується самим позивачем по справі, який визнав факт написання вказаної заяви. Позивач стверджував, що його змусили написати вказаний рапорт на звільнення, оскільки його не відпускали у відпустку.

Підставою для звільнення позивача стало свідоцтво про хворобу №156/Зв від 11 березня 2016 року, відповідно до якого постановою військової лікарської комісії позивач визнаний непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку (а.с.34-35).

Відповідно до п.65 підпункт «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ,затвердженого постановою КМУ 29.07.1991р №114 « Особи рядового і начальницького складу звільняються зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку): б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби за рішенням військово-лікарської комісії, винесеним до звільнення особи із служби.»

Оскільки суд першої інстанції відмовив позивачу у визнанні незаконним та скасуванні наказу від 06.06.2016 р. № 121-к про його звільнення та відмовляє у позовних вимогах про поновлення позивача на роботі, то відповідно не підлягали до задоволення і вимоги в частині стягнення коштів за час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при зверненні до суду позивач не надав жодного доказу на підтвердження тих обставин, що відповідач порушив законні права позивача і дані порушення призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих звязків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Проте з такими висновками суду першої інстанції не можливо погодитися виходячи із наступного.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 працював на посаді старшого інспектора групи забезпечення режиму відділу режиму та оперативного реагування факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Національного Університету Державної податкової служби України і мав звання підполковника податкової міліції.

Порядок проходження служби та звільнення зі служби в органах внутрішніх справ регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114

За положенням п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.15 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При цьому, ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Стаття 3 КАС України в пункті 1 дає визначення терміну «справа адміністративної юрисдикції», якою визнається публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є субєкт владних повноважень.

Пунктом 15 ч.1 ст.3 КАС України визначено, що публічна служба це діяльність на державних політичних засадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Аналіз ст.15 ЦПК України та ст.17 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію визначення субєктного складу спірних правовідносин (участь у них субєкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Згідно з п.2 ч.2 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Суд першої інстанції невірно визначив характер спірних правовідносин, із яких виник спір, та прийшов до неправильного висновку про розгляд справи в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 березня 2017 року скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Згідно з вимогами п.4 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.310 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.303,307,310,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 березня 2017 року скасувати, провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді