УХВАЛА

іменем україни

10 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном, вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 па рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 7 серпня 2007 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, який було розірвано 10 жовтня 2014 року на підставі рішення суду. За час шлюбу подружжям у власність було набуто рухоме та нерухоме майно. Так, 10 жовтня 2007 року подружжям на ім'я позивача, за кошти що належали йому особисто для потреб сім'ї було придбано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. У 2008 році подружжям придбано легковий автомобіль «Toyota Camry», 2008 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, який оформлено на ім'я відповідачки. У січні 2014 року вказаний автомобіль відповідачкою незаконно відчужено без його згоди.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 просив:

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, та автомобіль «Toyota Camry», 2008 року випуску;

поділити спільне майно подружжя в рівних частинах та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, та на 1/2 частини автомобіля «Toyota Camry», 2008 року випуску;

вселити ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1; усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування вказаною квартирою, шляхом зобов'язання ОСОБА_4 передати йому ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкоди у здійсненні позивачем права користування квартирою, як об'єктом права особистої приватної власності;

стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію за спільний автомобіль «Toyota Camry», що становить 1/2 частини вартості автомобіля, у розмірі 192 687 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 65,00 кв. м (житлова площа 58,00 кв. м) та поділити спільне майно подружжя в рівних частинах та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю; визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаної квартири.

ОСОБА_4 посилалась на те, що за час шлюбу сторонами було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка є спільною сумісною власністю та підлягає поділу у рівних частках. Також вказувала на те, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 була придбана за її особисті кошти, а тому належить їй на праві особистої приватної власності. При цьому зазначала, що автомобіль «Toyota Camry», який був проданий нею 29 січня 2014 року, належав їй на праві особистою приватної власності. Кошти від продажу вказаного автомобіля було використано в інтересах сімї, а саме - на ремонт квартири.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини вказаної квартири, одночасно припинивши право власності на цю частину ОСОБА_4

Вселено ОСОБА_3 у вказану квартиру.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1, шляхом передачі ОСОБА_3 дублікатів ключів від вхідних дверей цієї квартири.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні 1/2 частиною вказаної квартири.

У решті позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири № 39 у вказаному будинку, одночасно припинивши право власності ОСОБА_3 на цю частину квартири.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю автомобіля марки «Toyota Camry», поділі цього майна та стягненні з ОСОБА_4 на його користь грошової компенсації його частки за автомобіль у розмірі 192 687 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд вважав встановленим, що автомобіль придбаний сторонами був проданий за час шлюбу, у витребуванні його від набувача відмовлено і за відсутності цього рухомого майна воно не може бути поділене і стороною, яка заявила таку вимогу, не доведено витрату отриманих від продажу автомобіля грошових коштів не в інтересах сім'ї.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що автомобіль не залишився у власності відповідачки, був відчужений саме під час шлюбу сторін, хоча і без згоди ОСОБА_3, однак останнім не доведено, що кошти виручені від продажу автомобіля використані ОСОБА_4 усупереч інтересам сім'ї.

Такі висновки є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Судом установлено, що з 7 серпня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

За час шлюбу сторонами було придбано у власність дві квартири: однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_3 та трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4

Також за час шлюбу у березні 2008 року було придбано автомобіль «Toyota Camry», 2008 року випуску, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_4

29 січня 2014 року ОСОБА_4 було продано автомобіль «Toyota Camry», 2008 року випуску, без письмової згоди ОСОБА_3

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Установлено, що спірний автомобіль придбано за час шлюбу, отже, є спільною сумісною власністю подружжя.

29 січня 2014 року ОСОБА_4 відчужила вказаний автомобіль без письмової згоди ОСОБА_3

Так, відповідно до листа Солом'янського районного управління внутрішніх справ ГУ МВС м. Києва від 20 червня 2014 року, адресованого ОСОБА_3, в ході перевірки встановлено, що дружина ОСОБА_4 всупереч цивільного законодавства України самовільно розпорядилася майном, а саме автомобілем марки «Toyota Camry», що належить на правах спільної сумісної власності.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із роз'ясненнями, наданими судам у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Указані обставини мають бути встановлені судом за результатами належної оцінки тих доказів, які надані сторонами, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення і суд має оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, яке було відчужено одним із подружжя за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, позивач належним чином не спростував презумпцію, відповідно до якої при вчиненні правочину один із подружжя діє за згодою другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 СК України) та в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України) і не надав суду будь-яких доказів того, що таке відчуження здійснено відповідачем саме проти її волі і не в інтересах сім'ї, що є його процесуальними обов'язками відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля. При цьому суди погодились з тим, що ОСОБА_4 довела, що кошти від продажу автомобіля витрачені під час шлюбу та в інтересах сім'ї.

Крім того, ОСОБА_3 в касаційній скарзі зазначав, що заочним рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року правочин по відчуженню автомобіля «Toyota Camry», 2008 року випуску, визнано недійсним. Отже, права позивача захищені.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта