Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С. Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним і скасування рішення сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 грудня 2008 року Хотівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області прийнято рішення № 106/6, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_5 земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення 11 травня 2011 року ОСОБА_5 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1184 га. Позивачі та треті особи є власниками сусідніх земельних ділянок. Разом з тим, земельна ділянка ОСОБА_5 видана з порушенням норм закону, оскільки не має самостійного проїзду. Ця обставина порушує права ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки змушує ОСОБА_5 ставити питання про встановлення сервітуту через земельні ділянки позивачів.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили: визнати недійсним та скасувати рішення Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 106/3 від 24 грудня 2008 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,1184 га, по АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 11 травня 2011 року, виданий ОСОБА_5

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 та представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просили скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачі не довели порушення їх прав як землевласників або землекористувачів станом на час надання у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_5

Вказані висновки колегія суддів вважає правильними і такими, що узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Судами встановлено, що у вересні 2012 року ОСОБА_3 придбав земельну ділянку, площею 0,1292 га, по АДРЕСА_1 у ОСОБА_10

ОСОБА_4 з 2005 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1

ОСОБА_5 належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,1184 га, по АДРЕСА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 11 травня 2011 року. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Зазначена земельна ділянка відведена у власність ОСОБА_5 рішенням Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 106/6 від 24 грудня 2008 року.

Судом також встановлено, що станом на день видачі державного акта земельна ділянка відповідача з трьох сторін межувала з землями загального користування Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Земельна ділянка ОСОБА_5, площею 0,1184 га, не має спільної межі із земельною ділянкою позивача ОСОБА_3, площею 0,1292 га, та не межує з домоволодінням позивача ОСОБА_4 по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 придбав земельну ділянку, площею 0,1292 га, по АДРЕСА_1 04 вересня 2012 року.

Рішенням Хотівської сільської ради Києво-Святошинького району Київської області від 30 червня 2016 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0950 га, для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1

Матеріали справи не містять доказів, що на час надання у власність ОСОБА_5 спірної земельної ділянки, ОСОБА_11 та ОСОБА_4 були власниками сусідніх земельних ділянок, про захист права власності яких подано даний позов.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

За змістом частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (ч. 1 ст. 153 ЗК України).

За таких обставин можна зробити висновку про те, що порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 20 квітня 2016 року № 6-2824цс15, від 18 травня 2016 року № 6-658цс15, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судочинство в Україні ґрунтується на основних засадах, визначених ч. 3 ст. 129 Конституції України, зокрема рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з тим, за змістом частин 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивачі не довели порушення своїх прав як землевласники або землекористувачі станом на час надання у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_5

Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, а при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Крім того, колегія суддів відхиляє клопотання представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи, які надійшли 10 травня 2017 року до суду касаційної інстанції, які заявники обґрунтували тим, що їх представники приймають участь у іншому судовому засіданні. Разом з тим, під час розгляду справи в касаційному порядку участь сторін та їх представників не є обов'язковою, так як відповідно до ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська