У х в а л а

30 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и л а :

Виноградівський районний суд Закарпатської області рішенням від 15 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 серпня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня 2017 року залишила без змін.

16 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року, 23 вересня 2015 року, 25 травня і 26 жовтня 2016 року, 23 січня і 3 липня 2017 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 16 серпня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним з огляду на те, що сторони при укладенні спірного правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, спірний правочин був вчинений у письмовій формі (встановленій законом) і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому суди (з чим погодився й суд касаційної інстанції) дійшли висновку, що умови оспорюваного кредитного договору не можуть бути віднесені до несправедливих умов у розумінні положень статей 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки не створюють істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 22 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції, погодився з висновком апеляційного суду про те, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, а тому наявні правові підстави для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договорів поруки та іпотеки (оскільки ці договори є похідними від договору кредиту);

- в ухвалі від 23 вересня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про наявність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки на порушення положень ЗУ «Про захист прав споживачів» у діях відповідача (банку) наявний умисел, який полягає в замовчуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги, зокрема формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, виконання спірного правочину було направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення непередбачених втрат у боржника;

- в ухвалі від 25 травня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновку судів про те, що договір споживчого кредиту не відповідає вимогам положень ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач (банк) не довів належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг повної інформації про кредитні умови, зокрема щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг, не доведено до відома споживача інформації щодо валютних ризиків, розрахунок платежів проведений поверхово, не наданий графік платежів і такий графік між сторонами не підписувався, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним;

- в ухвалі від 26 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про визнання кредитного договору недійсним з огляду на те, що позивачці не було роз'яснено всіх умов оспорюваного кредитного договору, вона помилялася щодо істотних його умов, зокрема строків та об'єму своїх прав та обов'язків, оскільки графік платежів їй не надавався; при цьому відповідач кошти, спрямовані на погашення заборгованості за кредитом, спрямовував на інші рахунки;

- в ухвалі від 23 січня 2017 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про визнання недійсним кредитного договору у зв'язку з укладенням його під впливом обману зі сторони банку, оскільки банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично увів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної сум кредиту;

- в ухвалі від 3 липня 2017 року суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про визнання недійсними відповідних пунктів договору споживчого кредиту з огляду на те, що пункт 1.2 «в» договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки, сплачуючи щомісячну комісію за обслуговування кредиту, позивач фактично сплачував за послуги, що супроводжували кредит, а пункт 4.1 кредитного договору не відповідає вимогам статті 6 ЗУ «Про третейські суди», оскільки третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» про визнання недійсним кредитного договору за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк