АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

07 грудня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 30 червня 2017 року,

встановила:

у вересні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила вселити її до кв. АДРЕСА_1, та усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення з квартири відповідачів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 р. позов було задоволено частково - вселено позивача до квартири, у задоволенні іншої вимоги було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні її вимог та ухвалити нове, яким задовольнити вимогу про виселення відповідачів, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що їй належить кв. АДРЕСА_1 і в якій вона перебуває на реєстраційному обліку постійно. В зв'язку з доглядом за своєю матір'ю - ОСОБА_7 вона тимчасово проживала за адресою: АДРЕСА_1. З листопада 2015 р. до належної їй квартири тимчасово вселився її син - ОСОБА_2, а у травні 2016 р. - його дружина - ОСОБА_4, їх син - ОСОБА_3, та ОСОБА_5 - син ОСОБА_4

Після смерті матері вона має намір повернутись до належної їй квартири, однак відповідачі чинять їй перешкоди у цьому, в зв'язку з чим просила вселити її до квартири, а відповідачів - виселити і в такій спосіб усунути їй перешкоди у користуванні квартирою.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 р. позов було задоволено частково - вселено позивача до квартири, у задоволенні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що наявні обставни для виселення відповідачів на підставі частин 1, 3 ст. 116 ЖК України.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам та зроблений з порушенням норм матеріального права.

Як видно з матеріалів справи, спірною квартирою є кв. АДРЕСА_1. Вказана квартира належить ОСОБА_1 на праві особистої власності та зареєстрована за нею (реєстровий запис №633 від 04.02.1994.

Відповідно до даних паспорту ОСОБА_2 він перебував на реєстраційному обліку у спірній квартирі з 28.10.2004 та був знятий з реєстраційного обліку 30.04.2013 р.

З 08.05.2013 він зареєстрований в АДРЕСА_1 Неповнолітній син відповідачів - ОСОБА_3 зареєстрований також за цією адресою з 20.06.2013 (а/с 14-15).

Відповідач ОСОБА_2 визнав, що йому належить 1/3 частина АДРЕСА_1 та відносно іншої 1/3 частини, що належала ОСОБА_7 він подав заяву про прийняття спадщини. Також ОСОБА_2 визнав, що 03.03.2017 р. був знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 з метою реєстрації за адресою спірної квартири. Відповідно до копії заяв про реєстрацію місця проживання, подану 09.03.2017 р. ОСОБА_2 від свого імені та в інтересах ОСОБА_3, йому було відмовлено у реєстрації місця проживання відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (а/с 83, 84).

В ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Суд першої інстанції послався в рішенні на положення ст. 116 ЖК України та зазначив, що підстав для виселення відповідачів з належної позивачу квартири немає в силу положень ст. 116 ЖК України.

Разом з тим, судом не було з'ясовано на якій підставі вселилися відповідачі до квартири та чи набули вони право користування даним жилим приміщенням. Посилання відповідача ОСОБА_2 на той факт, що він був включений до ордеру №070882 від 04 серпня 1994 р. на право зайняття спірного жилого приміщення (а/с 46) не свідчить про збереження за ним права постійного користування цією квартирою, оскільки з 20.02.1996 р. по 03.08.2004 він був зареєстрований у с. Ворзель та брав участь у приватизації АДРЕСА_3 (а/с 17). З травня 2013 р. він знову був зареєстрований за вказаною адресою, оскільки обрав її місцем свого постійного проживання.

Посилання позивача в позовній заяві на положення ст.116 ЖК України не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідно до ст. 214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази, а їх підтвердження;

3) які правовідносини випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. В ст. 156 ЖК України також закріплено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Вказане жиле приміщення не є зареєстрованим місцем проживання або перебування відповідачів відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Оскільки відповідачі не набули права користування вказаним жилим приміщенням, вселились до квартири без належних правових підстав, вони підлягають виселенню.

Позивач довела при розгляді справи, що відповідач ОСОБА_2 вселився в листопаді 2015 р. в належну їй квартиру тимчасово, вона заперечує проти його проживання в квартирі з січня 2016 р., між ними з цього приводу виникають конфлікти. Крім того, відповідач без її згоди вселив до квартири членів своєї сім'ї, в результаті чого вона взагалі позбавлена можливості проживати в квартирі, а тому вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном в силу ст. 391 ЦК України.

Оскільки вимога про усунення перешкод позивачу в користуванні та розпорядженню квартирою шляхом виселення відповідачів з квартири є способом захисту її прав як власника, вона підлягає задоволенню. Крім того, задовольняючи заявлену позивачем вимогу про вселення до квартири, суд першої інстанції фактично визнав факт порушення її прав та захистив їх в такий спосіб, хоча зазначив в мотивувальній частині рішення, що в задоволенні позову слід відмовити повному обсязі.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню і по справі слід ухвалити нове рішення - про задоволення позовних вимоги про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3

В частині заявлених позовних вимог про виселення ОСОБА_5 слід відмовити, оскільки він в спірній квартирі на даний час не проживає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 р. скасувати в частині відмови у задоволенні вимог та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 з кв. АДРЕСА_1.

В частині позовних вимог до ОСОБА_5 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 754/11264/17-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8935/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.