Справа № 459/2557/16 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/947/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандра М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ПАТ «Укрзахідвуглебуд» ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрзахідвуглебуд» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрзахідвуглебуд» про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні і відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 15 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Укрзахідвуглебуд" на користь ОСОБА_3 19716 (девятнадцять тисяч сімсот шістнадцять), 40 грн. середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільнення та 1000 (одна тисяча), 00 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржило ПАТ «Укрзахідвуглебуд».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. Вважають, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно зясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному, неупередженому її розгляду, а тому рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначають, що основна причина у затримці заробітної плати ОСОБА_3 наявна не з вини ПАТ «Укрзахідвуглебуд», а за відсутності фінансування від Міненерговугілля та розподілювача коштів ДП «Дирекція по будівництву обєктів». Крім цього, зазначають, що Товариство не є розпорядником цільових коштів та не отримує їх напряму з державного чи місцевого бюджетів. Кошти, що надходять на рахунки підприємства не є цільовими, а зараховуються за виконані роботи за договором субпідряду від ДП «Дирекція по будівництву обєктів» та Міненерговугілля України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, Постанову Кабінету міністрів України №100 від 8.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», Постанову пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та задовольняючи позов частково, виходив з того, що 4.05.2016 року позивач була звільнена за власним бажанням з посади заступника начальника відділу виробництва, проектування і організації робіт ПАТ "Укрзахідвуглебуд", що підтверджується наявними у матеріалах справи документами, зокрема наказом № 21-к від 04.05.2016 року та не визнано сторонами. У позивача є двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. Як видно з довідки відповідача № 03-01/335 від 15.06.2016 року, станом на 14.06.2016 року заборгованість з виплати заробітної плати позивача становила 34882,62 грн. Повний розрахунок з позивачем відповідач здійснив 12.09.2016 року, що підтверджується довідкою відповідача від 14.09.2016 року №02-04/555. Керівництвом ПАТ «Укрзахідвуглебуд» було скеровано листи щодо сприяння стабілізації фінансово-економічного стану підприємства, що підтверджується копіями листів №01-05/248 від 11.05.2016 року, №01-01 від 26.05.2016 року, №311/106-335 від 23.06.2016 року, №01-05/403 від 15.07.2016 року. Згідно з випискою №О015-ФТ2Н-BRU9-J1NR від 03.11.2016 року, виданої ОСОБА_3, по картці/рахунку:601307 і додатковими рахунками за договором за період з 01.01.2016 року по 01.09.2016 року, позивач за період з 01.01.2016 року по 01.09.2016 року користувалась кредитними коштами. 13.07.2016 року працівники бухгалтерії ПАТ «Укрзахідвуглебуд» звернулись по телефону до ОСОБА_3 з повідомленням про можливість їй виплатити заборгованість у сумі 10000,00 грн. з пропозицією прийти у бухгалтерію та отримати кошти на руки, на що остання не погодилась, пояснюючи, що 13.07.2016 року у неї робочий день, пояснивши, що прийде на наступний день. 14.07.2016 року ОСОБА_3 по телефону повідомила працівників ПАТ «Укрзахідвуглебуд» про те, що вона відмовляється отримувати 10000,00 грн., виставила умову про необхідність проплати усієї суми заборгованості 34882,62 грн., про що складено відповідний акт від 09.11.2016 року. Відповідно до копії довідки ПАТ «Укрзахідвуглебуд» від 09.11.2016 року №02-04/659, згідно наказу №01 від 11.01.2016 року працівники підприємства переведені на трьохденний робочий тиждень. В період з 04 травня по 12 вересня - 55 робочих днів. Згідно з розрахунком середнього заробітку за затримку розрахунку, складеним позивачем, середньоденна заробітна плата становить 224,05 грн., а кількість днів, за які існує затримка розрахунку при звільненні, складає 88. Відповідачем не подано доказів відсутності його вини у затримці проведення розрахунку з позивачем; у матеріалах справи відсутні й будь-які дані щодо спору про розмір невиплачених позивачеві сум. За таких обставин наявні підстави для застосування положень частини 1 статті 117 КЗпП України щодо відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні. Отже, ураховуючи невиконання відповідачем свого обовязку перед позивачем щодо здійснення у день звільнення виплати всіх належних йому сум, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно з вище вказаною довідкою відповідача від 15.06.2016 року №03-01/335 за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата (березень та квітень 2016 року), заробітна плата позивача сукупно становила 10107,14 грн. (4308, 08+5799, 06), а кількість робочих днів 35 днів (довідка відповідача від 14.11.2016 року №03-01/669). Як видно з розрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку, складеного позивачем, кількість днів затримки розрахунку за періодз 04.05.2016 р. по 12.09.2016 р. становить 88 днів. Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» за період з 04.05.2016 року по 12.09.2016 року було 90 робочих днів. Таким чином, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить: 10107,14/35*90=25989,78 грн. Однак ОСОБА_3 заявила вимогу про стягнення середнього заробітку на суму 19716,40 грн. Так як позовних вимог не збільшувала та відповідно до принципу диспозитивності у цій частині позов підлягає до задоволення у межах позовних вимог. При цьому судом не беруться до уваги посилання відповідача на скрутне фінансове становище підприємства, як на підставу звільнення його від відповідальності у звязку з невиплатою позивачеві одноразової допомоги, оскільки, як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП. Щодо позовної вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн. суд звертає увагу на те, що відповідно до присів ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання про відшкодування відповідачем позивачеві моральної шкоди у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, суд вважає доведеним завдання останній такої шкоди, оскільки позивач одноособово виховує двох дітей, одна з яких є малолітньою, унаслідок недостатності коштів, зокрема, протягом травня-вересня 2016 року була змушена користуватися кредитними коштами, що свідчить про необхідність докладання нею додаткових зусиль для організації свого життя, зверталася у різні інстанції з метою відновлення своїх порушених прав, підтверджене матеріалами справи. При цьому судом ураховано й те, що 14.07.2016 року позивач відмовилася отримати від відповідача 10000,00 грн. у рахунок погашення заборгованості, у звязку з чим своєю бездіяльністю сприяла збільшенню розміру завдання моральної шкоди. Тому, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, винної поведінки позивача, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 1000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в цілому відповідає обставинам справи та вимогам закону, обставини, які суд вважав встановленими, підтверджуються матеріалами справи та поясненням осіб, що беруть участь у справі. Однак певна обставина, що має істотне значення для вирішення справи та яку суд вважав встановленою, встановлена судом помилково, що відповідно вплинуло на нарахування середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача та відповідно впливає на рішення суду в цілому яке у цій частині відповідно підлягає зміні.

Так, як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорюється та не спростовано позивач наказом відповідача від 4.05.2016 року №21-к була звільнена з роботи (наказ а.с. 4, копія трудової книжки а.с. 20-27). При звільненні позивачу не було виплачено всіх сум належних їй до виплати та такі остаточно були виплачені 12.09.2016 року (лист відповідача №02-04/555 від 14.09.2016 року а.с. 42, наказне провадження Червоноградського міського суду №459/1868/16-ц).

Жодних причин, які б свідчили про неможливість застосування ст. 117 КЗпП України до відповідача за невчасну виплату належних їй до виплати сум при звільненні відповідачем не наведено.

Посилання відповідача на брак фінансування (ряд доказів про важкий матеріальний стан підприємства та брак фінансування а.с. 43-53, 113-122) не слід вважати такою, як не слід вважати і такою посилання відповідача на бажання виплатити позивачу частину належних їй коштів, однак відмову позивача від отримання цієї частини, оскільки відповідачем не наведеного жодних доводів на те як це вплинуло на період виплати належних позивачу коштів, а також зважаючи на те, що частина коштів, яку мали намір виплатити позивачу після її відмови була розподілена між іншими працівниками підприємства (дані про повідомлення позивача у липні 2016 року про наявність коштів у відповідача для виплати частини необхідних до виплати їй коштів та згодом після відмови розподілення таких між іншими працівниками а.с. 70-78).

Спору про розмір невиплачених, належним позивачу при звільненні коштів між сторонами немає.

Зважаючи на вказане, за період невиплати відповідачу позивачем належних їй при звільненні коштів з 4.05.2016 року до 12.09.2016 року підлягає стягненню її середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні (ст.ст. 116, 117 КЗпП України).

Розрахунок такого слід проводити у відповідності до вимог Постанови Кабінету міністрів України №100 від 8.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Такий розрахунок слід здійснити шляхом визначення середньоденного заробітку позивача (заробітна плата за два останні повні відпрацьовані місяці поділена на кількість відпрацьованих робочих днів у ці місяці) та його множення на кількість робочих днів у період невиплати 4.05.2016 року 12.09.2016 року. Вказане слід вважати відповідатиме і змісту ст. 117 КЗпП України за якою виплаті працівнику підлягає його середній заробіток за період невчасної виплати. Тобто, середній заробіток, який би міг бути ним (нею) отриманий у випадку роботи у вказаний період за звичних робочих умов.

Середньоденний заробіток позивача складатиме 288,77 грн. та такий визначатиметься додаванням заробітної плати за березень та квітень 2016 року 4308,08 грн. + 5799,06 грн. = 10107,14 / 35 робочих днів відпрацьованих у цей період (березень 15 робочих днів та квітень 20 робочих днів) (довідка про заробітну плату позивача, видана відповідачем а.с. 3, табіліграми із зазначенням відпрацьованих днів позивачем у згадані місяці та виплаченими за цей період коштами а.с. 187, 203). Суд бере до уваги саме вказані докази для визначення середньоденної зарплати позивача, оскільки інші розрахунки та довідки позивача про заробітну плату та відпрацьовані дні суттєво суперечать одні одним та згаданим доказам та такі слід вважати помилковими, на відміну від згаданих, які не суперечать одне одному.

Вказана сума підлягає множенню на 55 робочих днів у період 4.05.2016 року 12.09.2016 року з розрахунку триденного робочого тижня, який був встановлений на підприємстві, зокрема, і для позивача (наказ відповідача №01 від 11.01.2016 року про встановлення триденного робочого тижня (вівторок, середа, четвер) а.с. 82, який не оспорювався позивачем та не визнаний недійсним).

Зважаючи на вказане, при здійсненні розрахунку слід врахувати такий робочий розпорядок на підприємстві. Залучення позивача до роботи у інші дні, зокрема у березні тричі та у квітні пять разів, окрім визначених робочими на підприємстві відповідає вказаному наказові та жодним чином не свідчить про повний робочий тиждень встановлений на підприємстві, зокрема, і для позивача.

Зважаючи на вказане розмір середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні становитиме 15882,35 грн. (288,77 Х 55).

Вказане слід вважати вірним розрахунком суми, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача та відповідно вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід вважати частково обґрунтованою та такою, що підлягає до часткового задоволення. Вказаним відповідно слід змінити рішення суду, яким позов у цій частині вимог задоволено повністю.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то така на думку суду апеляційної інстанції правильно задоволена судом першої інстанції частково та у вірно визначеному розмірі стягнення.

Так, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Тривала невиплата позивачу належних їй до сплати сум заробітної плати, а саме більше чотирьох місяців, що виникла з вини відповідача, що встановлено вище; тобто порушення його законних, передбачених Конституцією України прав на своєчасне отримання такої (ст. 43), що тривало з вини відповідача певний період часу, позбавило позивача її доходу, на який вона обґрунтовано розраховувала, що обєктивно свідчить про необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя за відсутності таких доходів, на які вона обґрунтовано розраховувала та відповідно про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що у цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Зважаючи на вказане рішення суду в частині стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід змінити. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Вказаним слід визнати частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги та таку задовольнити частково.

Відповідно до задоволених вимог позову та апеляційної скарги слід вирішити питання стягнення судових витрат.

Такі висновки відповідають та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду України у постановах, які прийняті у справах, що розглянуті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковими до застосування та на які посилалися сторони, а саме у справах №6-60цс13 від 3.07.2013 року; №6-2912цс16 від 18.01.2017 року; №6-76цс14 від 2.07.2014 року; №6-195цс14 від 21.01.2015 року.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрзахідвуглебуд» задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 листопада 2016 року в частині стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні та стягнення судового збору змінити.

Зменшити розмір стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 19716,4 грн. до 15882,35 грн.

Стягнути з ПАТ«Укрзахідвуглебуд» в користь держави 719,59 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ПАТ«Укрзахідвуглебуд» в користь держави 995,2 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_6