АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Кулікової С.В.

суддів Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.

при секретарі Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

Справа № 757/41352/17-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/12020/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кулікова С.В.
встановила:

у липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання припиненим договору позики від 15 серпня 2005 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та визнання за ним право власності на вказану квартиру.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначав, що 15 серпня 2005 року він взяв у борг у відповідача грошові кошти в сумі 70 000 доларів США, та надав йому розписку про одержання зазначеної суми коштів. На той час вони з відповідачем були в дружніх відносинах і строк повернення коштів у розписці не вказували, хоча усно домовились про позичення коштів на сім років щорічною виплатою по 10 000 доларів США.

Позивач стверджував, що в листопаді 2005 року відповідач категорично заявив про необхідність гарантувати повернення позики, або достроково її повернути, у зв'язку з чим він запропонував відповідачу переоформити на нього квартиру АДРЕСА_1, а після того як поверне борг, відповідач переоформить квартиру на нього. Також, вони домовились, що він буде продовжувати користуватись квартирою. Відповідач погодився на це, але наполягав видати довіреність на його довірену особу, яка укладе з ним договір купівлі-продажу квартири і в той же день було оформлено довіреність на особу, яку вказав та якій довіряє відповідач - ОСОБА_6, який від його імені повинен був переоформити квартиру на відповідача. При цьому, коштів за договором купівлі-продажу квартири він не отримав, оскільки цей договір був лише гарантією повернення грошей, взятих у борг.

Також позивач зазначав, що починаючи з 2006 року частинами повертав борг під розписку, а 11 лютого 2015 року остаточно сплатив борг, про що відповідач написав розписку.

У зв'язку з поверненням позики, тобто виконанням та фактичними припиненням позики, він звернувся до відповідача з проханням переоформити квартиру АДРЕСА_1 на нього, однак останній відмовився це зробити, мотивуючи тим, що борг повернуто не у 2012 році, як було домовлено, а на три роки пізніше, через що він фактично зазнав збитків, і які відповідач вимагав сплатити, як відсотки за користування коштами в розмірі середнього розміру облікової ставки НБУ, яка діяла в цей період, тобто 10 % річних, що за 10 років склало 70 000 доларів США.

Позивач вказував, що категорично відмовився від таких умов, оскільки домовленість була про безвідсоткову позику, на що відповідач повідомив, що забирає собі квартиру в рахунок погашення відсотків за позикою і за кілька днів після цієї розмови змінив замки у квартирі та позбавив можливості користуватись нею.

За цих обставин, позивач заперечує дійсність договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченого 16 січня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е., зареєстрованого в реєстрі за № 20 та вважає його недійсним, оскільки укладаючи договір купівлі-продажу, вони мали на увазі укладення договору іпотеки, а будучи фактично договором іпотеки, договір купівлі-продажу квартири від 16 січня 2006 року не містить тих істотних умов, які ставляться до договору іпотеки, що є порушенням ст. 202, 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник позивача посилається на невідповідність рішення суду нормам матеріального права, неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи та неналежну оцінку наданих суду доказів, оскільки судом не враховано, що приводом та підставою для звернення до суду першої інстанції став той факт, що відповідач не визнає припинення правовідношення за договором позики на 70 000 доларів США та вимагає сплати відсотків за користування коштами в розмірі 70 000 доларів США.

Крім того, представник позивача зазначає, що договір купівлі-продажу квартири не був спрямований на настання наслідків, передбачених ним, а саме на перехід права власності та отримання за це коштів, а був фактично засобом забезпечення виконання зобов'язання з повернення боргу в сумі 70 000 доларів США, тобто був фактично договором іпотеки, що підтверджується відповідачем, тому твердження суду про необхідність заявити вимогу, про визнання оспорюваного договору удаваним є безпідставними та необґрунтованими в силу того, що дана обставина визнається сторонами, не потребує доказування і спір щодо зазначеної обставини справи відсутній.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення в першому судовому засіданні представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення в першому судовому засіданні представника відповідача, який визнав всі обставини справи проте просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що неявка сторін в справі в друге судове засідання не є перешкодою для постановлення рішення, а скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 15.08.2005 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач взяв в борг у відповідача грошові кошти в сумі 70 000 доларів США та надав йому відповідну розписку про одержання зазначеної суми. Дана позика є безвідсотковим безстроковим договором, оскільки умовами не передбачено а ні відсотки, а ні термін її повернення. Позивач повернув відповідачу борг 11.02.2015 року, про що останній власноруч написав розписку, в якій зазначив, що борг ОСОБА_1 повернув в повному обсязі, претензій щодо сплати боргу не має.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні вимоги позивача про визнання договору позики від 15.08.2005 року припиненим, оскільки зобов'язання за ним виконані і будь-яких дій які б вказували на невизнання відповідачем даної обставини останнім не вчинено, а в розписці власноручно зазначено про відсутність будь-яких майнових претензій, суд першої інстанції правильно зробив висновок про відсутність факту порушення, невизнання та оспорення цивільного права позивача, а доводи апелянта про те що відповідач не визнає припинення правовідносин за договором позики свого підтвердження не знайшли.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на неї, судом першої інстанції було встановлено і не заперечувалось представниками сторін в суді апеляційної інстанції наступні обставини.

16.01.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е., зареєстрований в реєстрі за № 20. Відповідно до реєстраційного посвідчення КМБТІ №017607 від 19.01.2006 р. вказана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_3

Позивач зазначав у позові, що укладаючи договір купівлі-продажу, сторони мали на увазі укладення договору іпотек в рахунок повернення боргу за договором позики на суму 70 000 доларів США.

Дані обставини були підтверджені сторонами як в суді першої інстанції так і в апеляційній. Окрім того, відповідач також проінформував суд, що передав ключі позивачу, які раніше відібрав у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.ч. 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

За змістом ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, сторони підтвердили, що мали на меті укладення не договору купівлі-продажу, і суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивач вимогу про визнання оспорюваного договору удаваним перед судом не висуває та не просить визнати недійсним договір іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, інших доводів незаконності рішення суду позивачем наведено не було, і в межах доводів апеляційної скарги підстав для її задоволення та скасування рішення суду не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: