Справа № 462/3336/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, інфляційних та трьох процентів річних,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, який змінював та уточнював /а.с.26/, та в якому просить стягнути з відповідача 60273,75 грн. боргу, який складається з 59000,00 грн. основного боргу, 944,00 грн. інфляційного збільшення та 329,77 грн 3% річних. Свої вимоги мотивують тим, що відповідач 31 травня 2016 року позичав у нього 60000,00 грн., які зобовязувався повернути до 31 травня 2017 року, проте відповідач свої зобовязання не виконав, повернув йому лише 1000,00 грн. У звязку з наведеним просить позов задовольнити.

Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача та його представника, які у судове засідання не зявилися, проте представник позивача подав до суду письмову заяву /а.с.56/, в якій позов підтримав та просить справу розглядати без їх участі.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив, пояснивши, що гроші він від ОСОБА_1 не отримував, а договір позики № 01/16 від 31 травня 2016 року та розписку про отримання грошей він підписав під впливом фізичного та морального тиску свого колишнього роботодавця - ОСОБА_1 Він звертався з відповідними заявами щодо незаконних дій позивача до правоохоронних органів, проте не отримав ніякої відповіді. Вважає, що зазначений договір є недійсним, проте немає наміру подавати до суду зустрічний позов про визнання недійсним цього договору. В звязку з наведеним, просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Судом встановлено, що 31 травня 2016 року відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_1 60000,00 грн., які зобовязувався повернути у строк до 31 травня 2017 року, що підтверджується письмовим договором позики № 01/16 від 31 травня 2016 року, укладеного між сторонами /а.с.4/.

Того ж дня 31 травня 2016 року відповідач власноручно написав розписку позичальника, в якій підтвердив факт отримання 31 травня 2016 року від позикодавця ОСОБА_1 позики в розмірі 60000,00 грн. відповідно до укладеного 31 травня 2016 року договору позики № 01/16 /а.с.5/.

У судовому засіданні відповідач підтвердив, що у вищевказаному договорі № 01/16 від 31 травня 2016 року в графі позичальник стоїть його підпис, а також, підтвердив, що розписка про отримання грошей була написана ним власноручно.

Суд критично ставиться до твердження відповідача, що він не отримував від позивача грошей, з огляду на наступне.

Поняття договору позики визначено ст. 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 р. у справі №6-50цс16.

Таким чином, письмовий договір позики № 01/16 від 31 травня 2016 року, який був укладений між сторонами, є реальним доказом не лише факту укладення вказаного договору, а й передачі відповідачу грошової суми в розмірі 60000,00 грн.

У судовому засіданні відповідач підтвердив, що ним на виконання умов договору позики № 01/16 від 31 травня 2016 року позивачу було повернуто лише 1000,00 грн.

Відповідачем не надано суду будь-якого належного та допустимого доказу, який б свідчив про те, що договір позики № 01/16 від 31 травня 2016 року був укладений відповідачем під впливом фізичного чи морального тиску.

Так, відповідач у своїй заяві від 19 липня 2017 року /а.с.58/, яка була адресована в ГУНП у Львівській області, вказує, що невідомі особи погрожують йому та членам його сімї фізичною розправою, при цьому, ним нічого не зазначається про факт погроз, які нібито мали місце з боку позивача ОСОБА_1, хоча зазначена заява була написана відповідачем через півтора місяця після укладання договору позики № 01/16 від 31 травня 2016 року, а відтак нічого відповідачу не заважало викласти вказані факти у цій заяві.

Як убачається з висновку Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 21.09.2017 року не було встановлено обєктивних даних, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення по заяві ОСОБА_2 від 08.09.2017 року до правоохоронних органів по факту того, що колишній роботодавець ОСОБА_1 вимагає грошові кошти від нього, і тому внести відомості про зазначену подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань не представляється можливим /а.с.62/.

Крім того, у судовому засіданні відповідач, після того, як суд неодноразово розяснив йому його право на звернення до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики № 01/16 від 31 травня 2016 року недійсним, категорично заявив, що він не має наміру звертатися до суду із зустрічними позовом.

За таких обставин, суд розцінює всі твердження відповідача про те, що договір позики № 01/16 від 31 травня 2016 року був укладений ним під впливом фізичного та морального тиску, як голослівні та некоректні.

Таким чином, відповідач не виконав взяті на себе зобовязання, позичені гроші позивачу у визначений строк не повернув, і тому з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 59000,00 грн. (60000,00 грн. /сума позики/ - 1000,00 грн. /повернута сума позики/ = 59000,00 грн).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач надав суду розрахунок суми боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за час прострочення повернення позики за період з 01 червня по 07 серпня 2017 року /а.с.27/. Відповідно до вказаного розрахунку інфляційне збільшення суми боргу складає 944,00 грн. (59000,00 грн. /сума основного боргу/ х 1,016000 /сукупний індекс інфляції/ - 59000,00 грн. = 944,00 грн.), а розмір трьох процентів річних - 329,77 грн. (59000,00 грн. /сума основного боргу/ х 3% : 68 / кількість днів прострочення/ = 329,77 грн.).

Позивач не надав суду ніякого обґрунтування на спростування вищевказаного розрахунку боргу.

Беручи до уваги, що відповідач прострочив виконання грошового зобовязання, з нього підлягають стягненню інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 944,00 грн. та сума трьох процентів річних - 329,77 грн.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, вважає позовні вимоги підставними, і тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума боргу в розмірі 60273,75 грн. (59000,00 грн. + 944,00 грн. + 329,77 грн. = 60273,75 грн.).

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору /а.с.17/.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,62,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60273 (шістдесят тисяч двісті сімдесят три) гривні 75 коп. боргу та 640 (шістсот сорок) гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнути 60913 (шістдесят тисяч девятсот тринадцять) гривень 75 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Оригінал рішення.