18.04.2017 Єдиний унікальний номер 205/5444/16-ц
№2/205/799/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Федченко В.М.

при секретарі Олексієнко О.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення коштів на утримання нерухомості,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 15 липня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 2-3).

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 17 вересня 1994 року по 07 березня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від спільного подружнього життя сторони мають двох дітей: доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період спільних подружніх стосунків сторони придбали однокімнатну квартиру №114, яка розташована по пров. Парусний буд.13 в м. Дніпропетровську, титульним власником якої є відповідач.

У зв'язку із тим, що відповідач не визнає право позивачки на 1/2 частину спірної квартири тим самим порушує її права, у зв'язку із чим, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд, поділити спільне майно, а саме квартиру №114, яка розташована по пров. Парусний буд.13 в м. Дніпропетровську, набуту з ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі в рівних частках. Визнати за нею, ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири №114, яка розташована по пров. Парусний буд.13 в м. Дніпропетровську, залишивши у власність ОСОБА_2 1/2 вищевказаної квартири.

Також зазначила, що з 2004 року по 2016 рок вона несла тягар по утриманню спільного майна і тому просить стягнути з відповідача на свою користь, понесені витрати на утримання спільного майна в розмірі 2 862,77 грн. та судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково в частині стягнення понесених позивачем витрат на утримання спільного майна в розмірі 2 862,77 грн. Вимоги в частині поділу спільного майна подружжя, квартири №114, яка розташована по пров. Парусний буд.13 в м. Дніпропетровську, та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину квартири не визнали та просили суд відмовити в задоволенні в цій частині позовних вимог. З посиланням на те, що спірна квартира була придбана в період шлюбу, однак не за спільні кошти подружжя.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно доЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, пояснення свідка ОСОБА_7, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду справи встановлено, що 17 вересня 1994 року між сторонами був зареєстрвоаний шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська (а.с.5), який розірвано 07 березня 2007 року (а.с. 5 на звороті).

Від спільного подружнього життя сторони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6)

На підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_2 придбав квартиру №114, яка розташована по пров. Парусний буд.13 в м. Дніпропетровську у ОСОБА_10 (а.с.7).

Право власності на вищевказану квартиру належним чином зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.7 на звороті).

У відповідності до п.22 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно зі ст.. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст..368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За ст.. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери,паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно зі ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 41 Конституції Українита ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 зазначил, що в неї була трьохкімнатна квартира, яку вона розміняла на однокінматну квартиру для доньки і на двокімнатну для себе. Зазначила, що на придбання квартири АДРЕСА_1 кошти надавала вона в розмірі 4 200 доларів США. Позивачка ОСОБА_4, на той час була дружиною ОСОБА_2, жодної фінансової участі у придбанні однокімнатної квартири не приймала.

Однак, суд не бере до уваги пояснення свідка, так як вони не знайшли своє підтвердження матеріалами справи, відповідачем не надані суду належних доказів на підтвердження факту, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти його матері ОСОБА_7

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в частині поділу майна, що є спільною сумісною власністю сторін та визнання за ОСОБА_4, права власності на 1/2 частину квартири №114, розташованої по провулку Парусний, 13 в м. Дніпропетровську.

Також позивачкою заявлені вимоги, щодо стягнення з віповідача на її користь понесених витрат на утримання спільного майна в розмірі 2 862,77 грн.

Із наданих у судове засідання квитанцій вбачається, що утриманням та оплатою житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1, за період з 2004 року по 2016 рік займалася позивачка ОСОБА_4

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов*язаний утримувати майно що йому належить.

Відповідно до вимог ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної власності, обов*язаний брати участь у витратах на управління та збереження спільного майна, у оплаті податків, зборів (обов*язкових платежів), а також нести відповідальність перед 3-ми особами за зобов*язаннями пов*язаними зі спільним майном.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Згідно зі ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Так, судом установлено, що відповідач своїх обов'язків по утриманню належної йому частки квартири не виконує, всі витрати по утриманню квартири несе позивач, що підтверджується наданими останнім квитанціями (а.с.12-68), у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивачка самостійно виконала солідарний обов'язок, а відтак має право на зворотну вимогу до відповідача як до іншого співвласника квартири. Таким чином, пред'явлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на утримання спільного майна в розмірі 2 862 гривні 77 копійок, сплачених позивачем за надані житлово-комунальні послуги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно зі ст. 88 ЦПК України, із відповідача на користь позивачки належить стягнути судовий збір в сумі 1429,99 грн.

З урахуванням вищенаведеного, керуючись ст.9, ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, ст..ст. 60-61, 69-72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 16,368, 370, 372, 372, 541, 544 ЦК України, ст.ст. 4, 6, 7, 10, 57 - 60, 88, 197, 209, 212, 213 215, 218, 222 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення коштів на утримання нерухомості задовольнити.

Розділити майно, що є спільною сумісною власністю сторін, визнавши за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на 1/2 частину квартири №114, розташованої по провулку Парусний, 13 в м. Дніпропетровськ, залишивши у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири №114, по провулку Парусний, 13 в м. Дніпропетровськ.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, понесені витрати на утримання спільного майна в розмірі 2 862 (дві тисячі вісімсот шістдесят дві) гривні 77 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, судові витрати в розмірі 1 429 (одна тисяча чотириста двадцять девять) гривень 99 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.М. Федченко