ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4883/17
провадження № 2/753/3888/17
Р І Ш Е Н Н Я
"15" травня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Комаревцевої Л.В.
за участі секретаря Драгой В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку,
Національний університет оборони України імені Івана Черняховського звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачі вселилися в спірну кімнату у 1993 році під час проходження ОСОБА_2 військової служби на посаді водія 513 Бази автотранспорту та механізації. ОСОБА_2 22.12.1997 року був звільнений з роботи за переводом у військову частину НОМЕР_1 , а в подальшому до військової частини НОМЕР_2 , де 01.02.1999 року був звільнений за ст.38 КЗпП України, а тому позивач просить виселити вказаних осіб на підставі ст.132 ЖК України, якою передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину, при цьому, позивачем не враховано (відсутнє відповідне обгрунтування), що вказаний закон не містить положень щодо виселення інших осіб (крім вказаного працівника).
Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_2 заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_3 до суду не з"явився, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Дослідивши та проаналізувавши всі зібрані в справі докази, в тому числі, письмові заперечення відповідача ОСОБА_2 з додатками, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Судом встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_2 перебуває на балансі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського.
Відповідачі проживають в кімнаті №417 гуртожитку Національного університету оборони АДРЕСА_2 , що сторонами не заперечується. Відповідачі вселилися в спірну кімнату у 13.09.1993 році під час проходження ОСОБА_2 військової служби на посаді водія 513 Бази автотранспорту та механізації. ОСОБА_2 22.12.1997 року був звільнений з роботи за переводом у військову частину НОМЕР_1 , а в подальшому до військової частини НОМЕР_2 , де 01.02.1999 року був звільнений за ст.38 КЗпП України.
Згідно зі ст.129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу.
Згідно ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Стаття 116 ЖК України передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Крім того, згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно з ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до положень ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
При цьому, без врахування положень ч.1 ст.15 ЦК України позивачем не вказане обгрунтування (в тому числі, правове з відповідним посиланням на докази) щодо дійсного обсягу його прав по відношенню до спірної кімнати, і лише факт перебування вказаної будівлі на балансі позивача не є достатнім для визначення та доведення такого обсягу, на що посилається і сторона відповідача.
Крім того, відповідачем ОСОБА_2 заявело клопотання, щодо того, що вказана позовна заява подана позивачем після спливу позовної давності ( тривалістю у три роки), встановленої ст.257 ЦК України.
Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом, проводиться добровільно або в судовому порядку. Поняття позовної давності, як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, визначено ст. 256 ЦК.
Хоч ЖК України і не встановлює строків позовної давності, але для цього належить керуватись нормами ЦК. З цього приводу є чітка і однозначна позиція Верховного суду України.
Як зазначено, зокрема, у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 27.01.2016 року в справі № 6-2913 цс 15, ЖК не містить окремих положень про строки позовної давності. Проте, як передбачено ст.62 цього Кодексу, при розгляді справ, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Про те, що відповідачі мешкають у спірній кімнаті будинку, який позивач прийняв по акту на баланс та у оперативне управління, позивач взнав ще у 2001 році, самостійно визнавши його своїм гуртожитком.
Відповідне рішення Дарницької райдержадміністрації про надання будинку статусу гуртожитку прийнято 27.09.2007 року. З цього часу, і повинен відраховуватись строк позовної давності тривалістю у три роки.
Таким чином, строк позовної давності сплинув 27.09.2010 року. Проте, позивач звернувся з позовом лише у 2017 році.
Згідно з частиною 3 статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, тому прошу суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові.
Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов`язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про виселення з гуртожитку.
Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 53, 59, 60, 169, 212-215, 224 -228 ЦПК України,
В И Р І Ш И В:
Позов Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Дарницький районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Комаревцева Л.В.