Провадження № 2/761/5383/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Піхур О.В.

при секретарі Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Т.М.М.» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю Фірми «Т.М.М.» (далі-позивач) звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.02.2017 року справу за підсудністю передано Шевченківському районному суду м. Києва.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є експлуатуючою організацією будинку АДРЕСА_2 та надає житлово-комунальні та інші послуги мешканцям даного будинку. Разом з тим, відповідач проживає в квартирі АДРЕСА_3, і відповідно користується всіма житлово-комунальними та іншими послугами, які надає позивач. Проте, відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує за житлово-комунальні та інші послуги, у зв'язку з чим станом на 17.08.2016 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 37242,49 грн., яку відповідач добровільно не сплачує.

Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 37242,49 грн. на р/р 72 в ПАТ «Фінанс Банк», МФО 300055.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ТОВ Фірма «Т.М.М.» відповідно до акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта № 241 є експлуатаційною організацією будинку за адресою: АДРЕСА_3 та надає житлово-комунальні та інші послуги мешканцям значеного будинку (а.с. 47-48).

01.10.2010 року між позивачем та відповідачем було підписано договір №159тс/ВР36-10 про надання послуг передбачених п. 1.2. договору та відповідач зобов'язався своєчасно сплачувати за послуги в розмірі, строки та на умовах передбачених цим договором (а.с. 4-5).

Відповідно довідки від 23.06.2016 року, власником особового рахунку квартири за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач, який в квартирі зареєстрованим не значиться (а.с. 6).

Позивачем надсилались відповідачу рахунки на оплату наданих послуг, серед яких: обслуговування системи відео спостереження, експлуатаційні послуги, послуга з обслуговування системи будинкового зв'язку (відеопристрій), гаряче та холодне водопостачання (а.с. 8-23).

31.03.2015 року, 22.12.2015 року позивач звертався до відповідача із предсудовими вимогами про термінову оплату заборгованості (а.с. 24-27).

Відповідно виписки по рахунку споживача за період з квітня 2015 року по червень 2016 року, заборгованість відповідача станом на 29.07.2016 року становить 37242,49 грн. (а.с. 7).

Так, положеннями ст. 151, 162 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Також, відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 р. № 572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Згідно із ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Крім того, у відповідності до положень п. 5. ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Разом з тим, згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у справі 6-110цс12: з аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, підтверджується обов'язок відповідача сплачувати надані йому послуги обслуговуючою організацією (постачальником послуг).

Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання виконував належним чином, про що свідчать копії рахунків на оплату послуг наданих позивачем відповідачу. Однак, відповідач не сплачував за житлово-комунальні та інші послуги, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 37242,49 грн., що підтверджується випискою з рахунку споживача (а.с. 7).

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в сумі 37242,49 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, крім того, доведено, що відповідач не виконує свої зобов'язання за договором про надання послуг, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 11, 256, 257, 264, 525, 526 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 151, 162 Житлового кодексу Української РСР, п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 74, 76, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Т.М.М.» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Т.М.М.» заборгованість в розмірі 37242,49 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Т.М.М.» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя