АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2011 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 листопада 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (а.с.3-4).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 08 серпня 2007 року 295 685 31 грн.

Також вирішено питання щодо судового збору (а.с.54-56).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_3 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати в частині солідарного стягнення з нього заборгованості та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині (а.с.127-129).

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині солідарного стягнення заборгованості з нього, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається із матеріалів справи, що 08 серпня 2007 року між ПАТ „УкрСиббанк та ОСОБА_2 було укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 49 500,00 дол. США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 13 % на рік, з кінцевим терміном повернення 07 серпня 2014 року (а. с. 5-9).

08 серпня 2007 року між ПАТ „УкрСиббанк та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №0/П від 08 серпня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_3І поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_2 своїх обовязків за кредитним договором №0 від 08 серпня 2007 року у тому ж обсязі, що і ОСОБА_2, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, пені та інших штрафних санкцій (а. с. 17).

У звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором №0 від 08 серпня 2007 року виникла заборгованість, яка станом на 11.10.2011 року становить 295 685,31 грн., яка складається з: 253 307,99 грн. заборгованість по кредиту ; 32 445,46 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 8 749,65 - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 1 182,21 - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином не виконували свої зобовязання у звязку із чим станом на 11.10.2011 року виникла заборгованість, яка становить 295685,31 гривень, і яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

Однак колегія судді не погоджується з висновками суду 1 інстанції, щодо солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права та не відповідають обставинам справи.

Так, відповідно до ст.. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобовязання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаних норм щодо поруки вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком.

Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України, встановлення додатковими угодами до кредитного договору нових умов щодо зміни строку виконання зобовязання, збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у звязку з порушенням позичальником кредитної дисципліни, а також встановлення додаткової комісії за внесення змін до кредитного договору, за відсутності згоди поручителя на внесення таких змін може призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року № 6-70цс 14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 серпня 2007 року між ПАТ „УкрСиббанк та ОСОБА_2 було укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 49 500,00 дол. США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 13 % на рік, з кінцевим терміном повернення 07 серпня 2014 року (а. с. 5-9).

08 серпня 2007 року між ПАТ „УкрСиббанк та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №0/П від 08 серпня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_3І поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_2 своїх обовязків за кредитним договором №0 від 08 серпня 2007 року у тому ж обсязі, що і ОСОБА_2, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, пені та інших штрафних санкцій (а. с. 17).

Пунктом 2.1 договору поруки, передбачено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя

17 березня 2009 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту, якою було змінене графік платежів, що призвело, зокрема, до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами (а.с.14).

В матеріалах справи відсутні докази повідомлення та надання згоди поручителя щодо зміни умов договору, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, що передбачено п.2.1 договору поруки.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якщо в договорі поруки передбачена можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо ж в договорі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Враховуючи те, що договором поруки встановлено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, а доказів щодо інформованості поручителя ОСОБА_3 та його згоди на збільшення розміру його відповідальності в матеріалах справи відсутні, апеляційний суд приходить до висновку, що порука ОСОБА_3 припинилась у звязку із збільшенням загального обсягу зобовязання позичальника без згоди поручителя з 17 березня 2009 року.

Крім того, зі справи вбачається, що 02.11.2010 року боржнику ОСОБА_2 та поручителю ОСОБА_3 були направленні заяви № 31-12/12-439 та № 31-12/12-430 про повернення заборгованості в розмірі 4881,78 доларів США. В заяві, яка була адресована ОСОБА_2 зазначено, що на 33-й календарний день з дати одержання останньою даної заяви термін повернення всієї суми кредиту та процентів буде вважатись таким, що настав, а кредитна заборгованість обовязковою до повернення в повному обсязі, якщо порушене зобовязання на той момент не буде виконане (а.с. 18-19), що свідчить про фактичну зміну строку виконання зобовязання.

Однак, зазначене не має значення для вирішення питання щодо припинення поруки ОСОБА_3, оскільки його порука на той час вже була припинена з 17.03.2009 року з часу укладання додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 0 від 08 серпня 2007 року.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2011 року скасувати в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: