Справа № 202/1046/17
Провадж. № 2/202/1044/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 листопада 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

судді - Бєльченко Л.А.,

при секретарі Федорченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров*я України» (далі ДЗ «ДМА МОЗ України», третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зобов*язання вчинити певній дії, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

10 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в котрому просила стягнути з ДЗ «ДМА МОЗ України» на її користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з нею, а саме, за затримку виплати їй 328,30 гривень, присуджених рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року.

Протягом розгляду справи позивач неодноразово змінювала позовні вимоги, збільшуючи їх обсяг, та остаточно просила суд зобов*язати відповідача видати їй належним чином завірену трудову книжку, змінивши дату її звільнення з 31.08.2014 року на дату постановлення судом рішення, та видати копію наказу про звільнення; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2016 року до повної виплати остаточного розрахунку, що на 29.11.2017 року становить 255 000, 57 гривень; стягнути з відповідача втрату частини доходів у зв*язку з порушенням термінів їх виплати з серпня 2014 року по червень 2015 року у сумі 13 509,56 гривень, а з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року у сумі 12 629,59 гривень; зобов*язати відповідача здійснити сплату обв*язкових податків у відповідні фонди згідно судових рішень з вересня 2013 року по вересень 2017 року, стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 3200 гривень; встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов*язання відповідача подати у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду (а.с. 233 т.2).

Ці позовні вимоги позивач обґрунтовує , зазначаючи наступне.

Наказом від 18.08.2014 року її, кандидата медичних наук, було звільнено з посади доцента кафедри фтизіатрії ДЗ «ДМА МОЗ України» у зв*язку із закінченням строку трудового договору 31.08.2014 року. Проте відповідач до цього часу не видав їй трудову книжку, не зважаючи на її неодноразові вимоги, тому зобов*язаний змінити дату її звільнення з 31.08.2014 року на дату видачі трудової книжки.

Крім того, звільнивши її, відповідач не провів з нею повного розрахунку. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року на її користь з відповідача стягнуто недоплату заробітної плати за липень-серпень 2013 року у розмірі 328,30 грн., котра на цей час також ДЗ «ДМА МОЗ України» їй не виплачена. Належна компенсація за затримку розрахунку по цій сумі за попередні періоди їй була присуджена рішеннями Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. Тому, з урахуванням вимог статей 116, 117, 235 КЗпП України, з урахуванням того, що з 01.12.2012 року по 01.01.2017 року змінювався оклад доцента ДЗ «ДМА МОЗ України», просила суд стягнути з 30.08.2016 року (до цієї дати стягнення відбулися за рішеннями суду) по 29.11.2017 року за час затримки видачі трудової книжки середній заробіток у розмірі 255 000,57 гривень.

Щодо компенсації втрати частини доходів у зв*язку з порушенням термінів їх виплати, позивач зазначила , що станом на день її звільнення - 31.08.2014 року вона мала право на отримання від ДУ «ДМА МОЗ України» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2013 року по 14.08.2014 року у сумі 71 532,0 гривень, на компенсацію за невикористану відпустку в сумі 10 315,07 грн., на не донараховану заробітну плату за період з 15.08.2014 року по 31.08.2014 року (за десять робочих днів) в сумі 502,09 грн. та на інші виплати, частину з яких відповідач їй виплатив лише 12.06.2015 року. Відповідачем із затримкою майже на рік було виплачено 86 102,01 грн. Тому на її користь з відповідача підлягає стягненню компенсація частини втраченого заробітку відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» та статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку з порушенням строків їх виплати. Враховуючи, що індекс інфляції по Україні з серпня 2014 року по червень 2015 року склав 156,9% (100,8х102,9х102,4х101,9х103,0х103,3х103,1х105,3х110,8х114,0х102,2х100,4), сума компенсації інфляційних збитків становить 13 509,56 грн. (86 103,01 грн. х 156,9% : 100).

Далі позивач зазначає, що належна їй компенсація за затримку розрахунку за попередні періоди була присуджена рішеннями Індустріального районного суду міста Дніпропетровська: у справі № 202/11754/14-ц від 02.03.2015 року за час затримки розрахунку при звільненні з 31.08.2014 року по 02.03.2015 року; у справі № 202/3151/15-ц від 21.05.2015 року стягнуто компенсацію за час затримки остаточного розрахунку з 02.03.2015 року по 29.04.2015 року; у справі № 202/4596/15-ц від 30.06.2015 року стягнуто компенсацію за час затримки остаточного розрахунку з 30.04.2015 року по 14.06.2016 року; у справі № 202/5687/15-ц від 06.10.2015 року стягнуто компенсацію за час затримки остаточного розрахунку з 01.07.2015 року по 06.10.2015 року. Загалом з відповідача було примусово стягнуто по указаним рішенням 79 281,78 грн. - 18.02.2016 року. Індекс інфляції за період з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року склав 159,3%. Тому з відповідача на її користь підлягає стягненню компенсація інфляційних збитків у сумі 12 629,59 грн. (79 281,78 грн. х 159,3% / 100).

Щодо зобовязання відповідача здійснити сплату обовязкових податків у відповідні фонди відповідно до судових рішень, ОСОБА_1 зазначила, що з моменту першого її звільнення, з вересня 2013 року, по вересень 2017 року відповідач здійснив перше перерахування у серпні 2014 року у сумі 2 222,5 грн.; друге перерахування відповідач здійснив у березні 2015 року у сумі 20 706 грн. одним платежем, а не помісячно. А тому зобов*язаний здійснити повне перерахування обов*язкових податків та платежів помісячно, починаючи з дати її звільнення.

Відшкодування завданої їй відповідачем моральної шкоди позивач обґрунтовує порушенням її трудових прав у зв*язку з невидачею трудової книжки, внаслідок чого вона не змогла працевлаштуватися.

У судовому засіданні позивач та її представники підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ДЗ «ДМА МОЗ України» ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та указав, що вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримання остаточного розрахунку з нею задоволенню не підлягають, оскільки позивачем пропущений трьохмісячний строк звернення до суду за захистом порушеного права. Також представник відповідача указав, що не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримання трудової книжки та щодо зміни дати її звільнення. Представник відповідача указав, що ОСОБА_1 в присутності свідків відмовилась отримувати трудову книжку і копію наказу про звільнення, про що було складено відповідний акт. Надалі ОСОБА_1 направлялась вимога від 29.08.2014 року про прибуття до відділу кадрів для отримання трудової книжки, проте позивач це проігнорувала. 02.09.2014 року представники ДЗ «ДМА МОЗ України» виїхали за місцем проживання позивача для вручення трудової книжки, але остання відмовилась відчиняти двері. Тобто, вини відповідача в тому, що позивачем не отримана трудова книжка у відділі кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України» немає. 16 травня 2017 року трудова книжка ОСОБА_1 була направлена до Соборного ВП ГУНП за вимогою слідчого для залучення до матеріалів кримінального провадження.

Представник відповідача також зазначив, що немає вини ДЗ «ДМА МОЗ України» в затримці виплати нарахованих доходів, оскільки виконавцем судових рішень ДЗ «ДМА МОЗ України» є Державна казначейська служба України, і всі рішення суду виконуються шляхом подачі виконавчого листа у цей орган. Тому вимоги позивача щодо відшкодування компенсації частини втрати заробітку у звязку з порушенням строків її виплати задоволенню не підлягають.

Представник відповідача також зазначив, що є безпідставними вимоги позивача щодо зобовязання ДЗ «ДМА МОЗ України» здійснити сплату обовязкових податків у відповідні фонди, оскільки у відповідача відсутні такі повноваження.

Також представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, оскільки це не грунтрується на вимогах закону.

Представник третьої особи Управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не підтримала та указала, що відповідно до повноважень, визначених Положенням «Про Державну казначейську службу України» від 15.04.2015 року № 2015 органами Державного казначейства здійснюються функції: операції з коштами державного бюджету, розрахунково-касового обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контролю бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобовязань та проведенні платежів за цими зобовязаннями; в межах своїх повноважень контролю за дотриманням учасниками бюджетного процесу бюджетного законодавства, бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання Державного бюджету, а також здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Спеціальний механізм виконання судових рішень визначено постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників». Згідно пункту 6 цього Порядку, у разі прийняття рішення про стягнення коштів, стягувач подає органові Казначейства заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти; оригінал виконавчого документа.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_4 суду пояснив, що на протязі чотирьох років ОСОБА_1 не видавали трудову книжку, не дивлячись на неодноразові її прохання. Вона зверталась до працівника відділу кадрів ОСОБА_5, але остання їй відповіла, що не видасть їй трудову книжку, оскільки немає розпорядження «зверху».

Допитана у якості свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що коли звільнялась ОСОБА_1, вона працювала начальником відділу кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України». На цей час вона працює фахівцем відділу кадрів. Перед закінченням строку трудового договору ОСОБА_1 останній направлявся лист про те, що вона буде звільнена. Цей лист ОСОБА_1 отримала, про що свідчить надіслане їй повідомлення, але після закінчення строку трудового договору за отриманням трудової книжки не прийшла. Після того за місцем проживання ОСОБА_1 для вручення їй трудової книжки були направлені співробітники ДЗ «ДМА МОЗ України», в тому числі і представник відділу кадрів. Проте ОСОБА_1 двері не відчинила, через двері сказала щоб вони уходили. На даний час трудова книжка ОСОБА_1 знаходиться у слідчого Соборного ВП ГУНП за його вимогою у звязку з розслідуванням кримінального провадження. Сама ОСОБА_1 до ДЗ «ДМА МОЗ України» за отриманням трудової книжки не зверталась. 15 серпня 2014 року вона дійсно приходила зі своїм представником до відділу кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України», який погрожував їм з приводу звільнення ОСОБА_1 Під час розгляду справи ОСОБА_1 в іншому судовому засіданні, остання відмовилась від отримання трудової книжки.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є спеціалістом відділу кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України». В її обовязки входить ведення трудових книжок, ведення карток, підготування листів про звільнення. За два тижні до закінчення строку трудового договору ОСОБА_1 відділ кадрів направляв їй лист-повідомлення у звязку із звільненням. 29.09.2014 року відділ кадрів знову направив їй лист щодо закінчення строку трудового договору і необхідності отримати трудову книжку, але позивач не зявилась. 31.08.2014 року (останній день за трудовим договором) був вихідним днем і вони, робітники відділу кадрів, вийшли на роботу та той випадок, якщо позивач прийде за отриманням трудової книжки. Але ОСОБА_1 не зявилась, про що був складений відповідний акт. 02.09.2014 року, у кінці робочого дня, представники ДЗ «ДМА МОЗ України» виїхали за адресою проживання позивача, але остання двері не відчинила, про що також був складений відповідний акт. На двох судових засіданнях під час розгляду іншої справи їй намагались вручити трудову книжку, але вона відмовилась. На даний час трудова книжка позивача знаходиться в Соборному ВП ГУНП за запитом слідчого. Копію наказу про звільнення вони також надсилали позивачу.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що працює асистентом кафедри фтизіатрії ДЗ «ДМА МОЗ України». 29.08.2014 року на засіданні кафедри було озвучено, що закінчується строк трудового договору у співробітника ОСОБА_1 і у звязку з цим їй необхідно зявитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки. Позивач була присутня при цьому. Свідок також пояснив, що він приймав участь у складанні трьох актів: перший акт про те, що ОСОБА_1 повідомлено про закінчення строку трудового договору і що вона відмовилась прийняти письмово цю інформацію і копію наказу про її звільнення; другий і третій акти складались про те, що позивач підлягає звільненню у звязку із закінченням строку трудового договору і має отримати трудову книжку у відділі кадрів.

Аналогічні пояснення надав свідок ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона працює завідуючою кафедрою фтизіатрії ДЗ «ДМА МОЗ України». 29.08.2014 року відбулося засідання кафедри, під час якого ОСОБА_1 була ознайомлена з тим, що 31.08.2014 року закінчуються строк дії трудового договору з нею і вона буде звільнена. Позивачеві була надана вимога відділу кадрів про те, що їй необхідно зявитися за отриманням трудової книжки. ОСОБА_1 написала, що вона не згодна з наказом, його копію отримати вона відмовилась, про що було складено відповідний акт.

Суд, з*ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач працювала в ДЗ «ДМА МОЗ України» доцентом кафедри фтизіатрії. Наказом № 576-о від 18.08.2014 року ОСОБА_1 було звільнено 31.08.2014 року за пунктом 2 статті 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору .

Встановлено, що ОСОБА_1 на час розгляду цієї справи не отримано трудову книжку у ДЗ «ДМА МОЗ України».

Проте , дотримуючись принципу оцінки доказів, суд дійшов висновку, що вина відповідача у не видачі трудової книжки позивачеві відсутня.

Зазначене підтверджується показами допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які пояснили суду, що є працівниками відділу кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України» , направляли позивачеві у серпні 2014 року лист про те, що вона буде звільнена у зв*язку із закінченням строку трудового договору і необхідністю з*явитися за трудовою книжкою, котрий ОСОБА_1, отримала. Проте остання до відділу кадрів за отриманням трудової книжки не з*явилася. 02.09.2014 року з метою вручення ОСОБА_1 трудової книжки за місцем її проживання виїхала комісія у складі співробітників ДЗ «ДМА МОЗ України» , але позивач відмовилась відчиняти їм двері. В подальшому позивач за отриманням трудової книжки до відділу кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України» також не з*явилась. 16.05.2017 року трудова книжка ОСОБА_1 за вимогою слідчого Соборного ВП ГУНП в Дніпропетровській області була направлена на адресу останнього, де і знаходиться на цей час.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердили, що 29.08.2014 року на засіданні кафедри ОСОБА_1 була повідомлена, що у зв*язку із закінченням строку дії трудового договору, вона буде звільнена і їй необхідно 29.08.2014 року з*явитися до відділу кадрів за отриманням трудової книжки; її було ознайомлено із витягом з наказу № 576 - о від 18.08.2014 року, але копію його вона отримувати відмовилась, указавши, що не згодна з ним.

Зазначені обставини також підтверджуються письмовими доказами (а.с.145-159 т.2).

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов*язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. В разі звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органа, він зобов*язаний також в день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається за вимогою працівника.

Згідно з вимогами пункту 4.2 Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, власник або уповноважений ним орган надсилає в цей день йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримати трудову книжку.

Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що ДЗ «ДМА МОЗ України» вжив усіх, передбачених діючим законодавством, заходів щодо вручення ОСОБА_1 трудової книжки, надсилаючи і листи - повідомлення, і шляхом виїзду комісією за місцем проживання позивача, і в судовому засіданні під час розгляду іншої справи за участі сторін. Проте сама ОСОБА_1 не здійснила жодного кроку для отримання трудової книжки. Звертаючись до суду з різними позовними вимогами протягом 2014-2017 років, позивач ні разу не поставила питання про зобов*язання відповідача видати їй трудову книжку.

При цьому суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_4, який зазначив, що був присутнім під час відмови працівників відділу кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України» видати трудову книжку у зв*язку із відсутності розпорядження «зверху», оскільки це спростовуються обставинами, встановленими під час судового розгляду цієї справи.

Посилання позивача на письмові докази, котрими вона вважає акт, складений гр. ОСОБА_10 щодо невидачі ОСОБА_1 ДЗ «ДМА МОЗ України» трудової книжки у його присутності (а.с. 206 ч.1), не має правового значення, оскільки не є належним доказом у справі, гр. ОСОБА_10 у цій справ у якості свідка не допитувався.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов*язання відповідача видати трудову книжку, змінити дату її звільнення у зв*язку із затримкою видачі трудової книжки та виплаті середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

За приписами статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав до моральних страждань.

Оскільки позивач пов*язує заподіяння їй моральної шкоди ДЗ «ДМА МОЗ України» із порушенням трудових прав з боку відповідача у зв*язку з невидачею своєчасно трудової книжки, а суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача в цьому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди з цих підстав.

Суд вважає, що відсутні і підстави зобов*язувати відповідача видавати позивачці копію наказу про її звільнення, оскільки , як встановлено в судовому засіданні, 29.08.2014 року на засіданні кафедри фтизіатрії ОСОБА_1 було оголошено наказ про її звільнення і їй намагалися вручити його копію. Але ж позивач відмовилась, указавши, що не згодна з ним. За бажанням ОСОБА_1 не позбавлена можливості отримати копію наказу у відділі кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України», звернувшись безпосередньо.

Судом також встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року з ДЗ «ДМА МОЗ України» на користь позивача стягнуто не нараховану заробітну плату за липень-серпень 2013 року в розмірі 328,30 грн. (а.с.33-38 т.1). Позивач указує, що дана сума їй не виплачена і до цього часу. Рішеннями Індустріального районного суду міста Дніпропетровська на її користь вже присуджувалися суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку по 29.08.2016 року. Тому позивач просила стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку саме з 30.08.2016 року по день винесення судом рішення з урахуванням того, що відповідно до наказу Міністерства освіти та науки України від 26.09.2055 року № 557 змінювався оклад доцента за 2012 по 2017 роки і, як наслідок, змінювався розмір її середньої заробітної плати (середньоденної зарплати), що на день розгляду справи становить 255 000, 57 гривень.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 30.08.2016 року не нарахованої заробітної плати за липень-серпень 2013 року в розмірі 328,30 грн., стягнутої рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року з ДЗ «ДМА МОЗ України».

Посилання позивача на рішення суду, котрими були стягнуті суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, зазначення дати, по яку стягнуті ці суми, свідчить про обізнаність ОСОБА_1 щодо того, коли позивач дізналася про порушення її прав.

Зазначений висновок суду співпадає з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 08.11.2017 року по справі № 6-1526цс17, де зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних працівникові сум, фактично розрахувався з ним.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або боржників» рішення щодо стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або боржників виконується на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (п. 3). Для цього стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунку, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового звязку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (п. 6).

В судовому засіданні представник третьої особи, Управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_3, з приводу виконання судових рішень щодо стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів пояснила, що відповідно до вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України № 845 і на практиці стягувач звертається до органу Казначейства із заявою про виконання судового рішення і виконавчим листом; орган державного Казначейства зясовує шляхом запиту про наявність на рахунках боржника грошових коштів і в тому разі, якщо грошові кошти є на рахунках, Казначейство шляхом списання перераховує їх на відповідний рахунок стягувача.

За таких обставин, суд не вбачає вини ДЗ «ДМА МОЗ України» у невиплаті позивачеві стягнутих на її користь рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року грошових коштів у розмірі 328,30 гривень. Доказів про те, що позивач зверталась до органу Казначейства із заявою і виконавчим листом щодо стягнення цієї суми, ОСОБА_1 не представлено.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов*язання ДЗ «ДМА МОЗ України» здійснити сплату обов*язкових податків у відповідні фонди згідно судових рішень з вересня 2013 по вересень 2017 років, суд вважає, що зазначені вимоги задоволенню не підлягають.

Як встановлено, виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників відбувається відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року «Про затвердження Порядку виконання рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або боржників» шляхом списання органом Казначейства з рахунку боржника певних сум.

За таких обставин, ДЗ «ДМА МОЗ України» як податковий агент відповідно до пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України позбавлений можливості нараховувати, утримувати та сплачувати податки до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі.

Вимоги позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобовязання ДЗ «ДМА МОЗ України» в місячний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили подати звіт про виконання рішення суду також не підлягають задоволенню.

Діючими нормами цивільно-процесуального законодавства передбачений судовий контроль за виконанням судових рішень на стадії виконавчого провадження шляхом подачі стороною виконавчого провадження до суду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Встановлення судового контролю за виконанням рішень судів іншим шляхом діючим законодавством не передбачено.

Суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення компенсації інфляційних збитків з серпня 2014 року по червень 2015 року у розмірі 13 509,56 гривень підлягають задоволенню.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2015 року встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2015 року стягнуті з ДЗ «ДМА МОЗ України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в загальній сумі 86 103,01 гривень (період з серпня 2014 року) (а.с. 1-4 т. 3) та перераховані позивачеві 12.06.2015 року. За цей час індекс інфляції склав 156,9% (100,8х102,9х102,4х101,9х103,0х103,3х103,1х105,3х110,8х114,0х102,2х100,4).

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Таким чином, є підстави для стягнення компенсації інфляційних збитків у розмірі 13 509,56 грн. (86 103,01 грн. х 156,9% : 100).

Підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення компенсації інфляційних збитків з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року у розмірі 12 629,59 гривень.

Так, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2015 року по справі № 202/11754/14-ц з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 38 150,48 гривень (а.с. 185-182 т. 2); рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.05.2015 року по справі № 202/3151/15-ц, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.06.2015 року, з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 11 922,40 гривень за період з 03.03.2015 року по 29.04.2015 року (а.с. 187-190 т. 2); рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.06.2015 року по справі № 202/4596/15-ц, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.08.2015 року, з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 8 643,45 гривень за період з 30.04.2015 року по 12.06.2015 року (а.с. 194-201 т. 2); рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2015 року по справі № 202/5687/15-ц з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2015 року по 06.10.2015 року у розмірі 20 565,45 гривень (а.с. 202-204 т. 2). Загалом стягнута з відповідача сума склала 79 281,78 гривень (38 150,48 грн. + 11 922,40 грн. + 8 643,45 грн. + 20 565,45 грн.) за період затримки з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року. Індекс інфляції цей період по Україні склав 159,3% (а.с. 209 т. 1).

Виходячи з наведеного з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація інфляційних збитків за указаний період у розмірі 12 629,59 грн. (79 281,78 грн. х 159,3% / 100).

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 640,00 гривень.

Керуючись ст.ст.3, 10,11, 58, 60, 88, 209,213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров*я України» на користь ОСОБА_1 компенсацію інфляційних збитків за період з серпня 2014 року по червень 2015 року у розмірі 13 509 (тринадцять тисяч п*ятсот дев*ять) гривень 56 копійок; компенсацію інфляційних збитків за період з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року у розмірі 12 629 (дванадцять тисяч шістсот двадцять дев*ять) гривень 59 копійок.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного закладу « Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров*я України» на користь держави судовий збір в сумі 640,00 гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

ОСОБА_11