У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства «Артемсіль» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він з 30 січня 1978 року по 03 листопада 1994 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, та 18 липня 1994 року з ним трапився нещасний випадок на виробництві. Зазначає, що висновком медико-соціальної експертної комісії йому вперше встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності у 1994 році.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача-роботодавця моральну шкоду, що полягає в обсязі та глибині заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних), їх характері та тривалості, незворотності змін у стані здоров'я, яку визначає в еквіваленті

20 000 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від

28 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 січня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з державного підприємства «Артемсіль» на користь ОСОБА_2 15000 грн 00 коп. моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків.

В задоволенні вимоги про стягнення 5 000 грн моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, Державне підприємство «Артемсіль» просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач не створив позивачеві безпечних і нешкідливих умов праці, не впроваджував сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, унаслідок чого ОСОБА_2 утратив професійну працездатність. Ушкодження здоров'я завдає фізичні та моральні страждання потерпілому, вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя.

З висновками суддів не можна не погодитися з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 працював на різних посадах у виробничому об'єднанні «Артемсіль», правонаступником якого є державне підприємство «Артемсіль», з 30 січня 1978 року по 03 листопада 1994 року.

18 липня 1994 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого працівник отримав забій поперекового та грудного відділів хребта, компресійний перелом третього хребця.

За наслідками розслідування нещасного випадку складено акт № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, форми Н-1, затверджений

21 липня 1994 року. В акті, який є доказом вини відповідача, визначено причини нещасного випадку та осіб - працівників підприємства, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці.

Висновком МСЕК від 03 листопада 1994 року позивачеві вперше встановлено стійку втрату професійної працездатності 70% у зв'язку з цим трудовим каліцтвом з наступним переоглядом; він визнаний інвалідом 2 групи.

28 лютого 2005 року при повторному переогляді ОСОБА_2 визнаний інвалідом третьої групи та встановлений ступінь втрати професійної працездатності 40% безстроково у зв'язку з травмою від 18 липня 1994 року.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові.

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці», статтею 173-1 КЗпП України та пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконання ним трудових обов'язків (далі - Правила), які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, яка у силу

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Задовольняючи позов частково суди виходили з того, що право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом 18 липня

1994 року, виникло з дня встановлення стійкої втрати працездатності, тобто з

03 листопада 1994 року. Отже, відповідальність за завдану працівнику моральну шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_2

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Артемсіль» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович