Номер провадження: 22-ц/785/6076/17
Номер справи місцевого суду: 520/6013/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Громіка Р.Д., Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року за позовною заявою ОСОБА_3 до Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ «ДОМ», третя особа Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вільямса 59Д» про захист прав споживача, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 травня 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом та просила ухвалити рішення, яким: заборонити нечесну підприємницьку практику Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ ДОМ» (ідентифікаційний код 37476308, місцезнаходження: 65122, місто Одеса, вул. Академіка Вільямса, будинок № 59Д) з надання житлово-комунальних послуг споживачам у багатоквартирному будинку № 59Д по вул. Академіка Вільямса в м. Одесі, з припиненням постачання цих послуг; стягнути з Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ ДОМ» на її користь матеріальну шкоду в розмірі тридцяти відсотків від загальної суми сплаченої відповідачу позивачем в рахунок отриманих житлово-комунальних послуг за весь період з 2011 року, а також моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року подана позовна заява була залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків поданої заяви - п'ять днів з дня отримання копії ухвали, а саме для: чіткого викладення позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, зазначивши яку саме грошову суму у відшкодування матеріальної шкоди позивачем заявлено до стягнення з відповідача; визначенням у позові його ціни щодо вимоги майнового характеру про відшкодування матеріальної шкоди; надання до суду документа на підтвердження сплати судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, який підлягає сплаті; надання до суду документа на підтвердження сплати судового збору (оригінал квитанції, платіжного доручення) за подання до суду позовної заяви, що містить дві вимоги немайнового характеру; роз'яснено, що в іншому випадку позовна заява буде вважатися неподаною та повернута.

Копія ухвали суду від 25 травня 2017 року про залишення позовної заяви без руху була отримана представником позивача особисто 01.06.2017 року, тобто встановлений строк для усунення недоліків закінчився 06.06.2017 року включно. Але протягом встановленого судом строку позивачем та її представником недоліки поданої заяви, які зазначені в ухвалі суду від 25 травня 2017 року, не усунуто, а саме не надано до суду документів на підтвердження сплати судового збору у належному розмірі, який був зазначений в ухвалі.

Крім того, позивачем та її представником також не були усунуті недоліки поданої заяви, які зазначені в ухвалі суду від 25 травня 2017 року, а саме: не зазначено яку саме грошову суму у відшкодування матеріальної шкоди позивачем заявлено до стягнення з відповідача; не визначено ціну позову щодо вимоги майнового характеру про відшкодування матеріальної шкоди.

У зв'язку з цим, 08 червня 2017 року судом першої інстанції було постановлено ухвалу про повернення позовної заяви позивачу.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду від 08 червня 2017 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, з посиланням на порушення районним судом норм процесуального права та поставив питання про скасування оскаржуваної ухвали і направлення справи до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 25 травня 2017 року позивач звернулась до суду із позовом та просила ухвалити рішення, яким: заборонити нечесну підприємницьку практику Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ ДОМ» з надання житлово-комунальних послуг споживачам у багатоквартирному будинку № 59Д по вулиці Академіка Вільямса в м.Одесі, з припиненням постачання цих послуг; стягнути з Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ ДОМ» на її користь матеріальну шкоду в розмірі тридцяти відсотків від загальної суми сплаченої відповідачу позивачем в рахунок отриманих житлово-комунальних послуг за весь період з 2011 року, а також моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень.

Ухвалою районного суду від 25 травня 2017 року подана позовна заява була залишена без руху у зв'язку з тим, що позивачем в повному обсязі не був сплачений судовий збір, а також не зазначено яку саме грошову суму у відшкодування матеріальної шкоди позивачем заявлено до стягнення з відповідача, не визначено у позові його ціну щодо вимоги майнового характеру про відшкодування матеріальної шкоди, позивачу надано строк для усунення зазначених недоліків до 06.06.2017 року.

Копія ухвали суду першої інстанції від 25.05.2017 року про залишення позовної заяви без руху була отримана представником позивача особисто 01.06.2017 року (а.с. 30).

30 травня 2017 року представником позивача були надані до суду письмові пояснення щодо вказаної ухвали Київського районного суду м.Одеси від 25.05.2017 року, в якій представник просить суд відкрити провадження на підставі вищевказаної позовної заяви без наявності документа на підтвердження сплати судового збору, оскільки позивач звільнена від його сплати на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про судовий збір».

Проте, вимога майнового характеру заявником не була уточнена, а відтак позовна заява містить порушення п. 3, 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, в якій зазначено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та ціну позову щодо вимог майнового характеру.

Відповідно до статті 1 Закон України № 3674-VI від 08 липня 2011 року «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За правилами статей 79, пункту п'ятого статті 119, частини другої статті 297, частини другої статті 328, абзацу третього частини першої статті 358 ЦПК України судовий збір належить до судових витрат, пов'язаних з розглядом судової справ, які несуть сторони в судах усіх рівнів, зокрема при розгляді позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги чи заяви про перегляд судових рішень (Верховний Суд України).

Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене Законом № 3674-VI (стаття друга цього Закону).

Сплата судового збору особами, які звертаються до суду - це процесуальний обов'язок, який визначається нормами цивільного процесуального закону (ЦПК України) та Закону № 3674-VI. При цьому процесуальна норма частини другої статті 79 ЦПК України є бланкетною і в частині визначення розміру судового збору, порядку його сплати, повернення і звільнення від сплати відсилає до окремого закону, зокрема Закону № 3674-VI.

Об'єкти сплати судового збору, тобто процесуальні дії, за які справляється судовий збір, встановлені у статті 3 Закону № 3674-VI.

Такими об'єктами є процесуальні документи, які особа подає до суду (позовна заява, апеляційна чи касаційна скарга, заява про перегляд судового рішення тощо). Так само ця норма визначає процесуальні документи, за подання яких судовий збір не справляється ( частина друга статті третьої цього Закону)

Стосовно документів, за подання яких судовий збір справляється, стаття 4 Закону України «Про судовий збір» установлює розміри ставок судового збору. При цьому розміри ставок судового збору так само залежать від характеристики об'єкта справляння - позовна заява, скарга чи інша заява (в деяких випадках - у поєднанні з характеристикою суб'єкта, який звертається до суду).

Пільги щодо сплати судового збору визначені статтею 5 Закону України «Про судовий збір». При цьому передбачені в цій статті особи, які мають пільги щодо сплати судового збору, звільняються від його сплати під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, про що прямо зазначено в абзаці першому частини першої статті 5 цього Закону.

Пункт сьомий статті п'ятої Закону № 3674-VI у первісній редакції передбачав звільнення від сплати судового збору споживачів за позовами, пов'язаними з порушенням їхніх прав.

Одночасно частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Разом з тим від часу прийняття Закону України «Про судовий збір» до нього неодноразово вносилися зміни.

Найпомітніші зміни відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі - Закон № 484-VIII).

Законом № 484-VIII суттєво підвищено ставки судового збору, а також одночасно значно скорочено перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору (відповідно викладено в новій редакції і статті 4, 5 Закону України «Про судовий збір)».

Так, Законом № 484-VIII стаття п'ята викладена у новій редакції, відповідно до якої особи, які зазначені у цій статті звільняються від сплати судового збору у всіх судових інстанціях відповідно до зазначеного у ній переліку.

За змістом цієї норми Закону з переліку осіб, звільнених від сплати судового збору, такі особи як споживачі виключені.

Зазначений перелік є вичерпним щодо сплати судового збору у всіх судових інстанціях.

В рішенні Конституційного Суду України №12-рп/2013 від 28 листопада 2013 року, яке є остаточним та обов'язковим до виконання на території України, також зазначено, що перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору за подання позову, визначено у статті 5 Закону України «Про судовий збір» і цей перелік є вичерпним.

Разом з тим зміни в чинній редакції частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав не внесено, а тому після набрання чинності Закону № 484-VIII спостерігається збіг темпоральної (часової) та змістовної (сутнісної) колізій правових норм одного й того ж рівня.

Так, Закон № 484-VIII є спеціальним законом у питаннях звільнення від сплати судового збору. Стаття п'ята цього закону передбачала безумовне звільнення від сплати судового збору споживачів, але внаслідок викладення статті 5 цього Закону в новій редакції згідно із Законом № 484-VIII споживачі на сьогодні відсутні в переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору у всіх судових інстанціях.

При цьому частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», який є спеціальним законом саме в цій сфері захисту прав споживачів звільняє споживачів від сплати судового збору за подання позову на захист своїх порушених прав

У постанові від 6 вересня 2017 року в справі № 359/3241/16-ц Верховний суд України з метою подолання змішаної колізії між частиною третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 4, 5 Закону України «Про судовий збір», прийшов до наступного висновку.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством і встановлює певні особливості судового захисту прав споживачів, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними до положень статті п'ятої Закону № 3674-VI, оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб'єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії ( об'єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій. У цьому Законі не йдеться про звільнення споживачів від оплати судового збору загалом за подання до суду будь-якої інстанції будь-якого з об'єктів справляння судового збору.

Разом з тим застосовувати частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» обов'язково слід у системному зв'язку з нормами статей 1 - 6 Закону № 3674-VI, тобто враховуючи характеристику об'єкта справляння судового збору та з урахуванням правил врегулювання темпоральної колізії, зокрема правила відповідно до якого пізніше прийнятий закон відміняє закон, який був прийнятий раніше.

Як уже зазначалося вище, статті 3 і 4 Закону № 3674-VI визначають, що об'єктом справляння судового збору є процесуальний документ - позовна заява, інша заява, апеляційна, касаційна скарги, заява про перегляд судового рішення Верховним Судом України тощо. Розмір ставки судового збору так само залежить передусім від об'єкта справляння судового збору.

Аналізуючи норму частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у її системному зв'язку з положеннями статей 1 - 6 Закону № 3674-VI, зокрема статті п'ятої зазначеного закону в редакції Закону № 484-VIII, слід дійти до висновку, що споживач, право якого порушене і який у зв'язку саме з цим подає позов, відповідно до статті 22 Закону № 3674-VI, звільняється від сплати судового збору за подання саме позовної заяви до суду першої інстанції, та має обов'язок щодо сплати судового збору при вчинені відповідних дій у всіх інших судових інстанціях та у Верховному Суді України.

Оскільки споживач не звільняється від сплати судового збору за подання до суду інших документів, як окремих об'єктів справляння судового збору, зокрема апеляційної, касаційної скарг, заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України, то у таких випадках він зобов'язаний сплатити судовий збір у розмірі ставки, визначеної відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Вказана правова позиція та висновок міститься також у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року в справі № 711/2731/16-ц.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права .

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення, підлягають опублікуванню на офіційному веб-сайті Верховного Суду України не пізніш як через п'ятнадцять днів з дня їх прийняття.

За таких обставин, враховуючи правову позицію Верховного суду України, посилання позивача на те, що вона є споживачем, а тому звільнена від сплати судового збору, за нормами частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживача», відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, повинно було прийматись до уваги судом першої інстанції.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд на зазначені норми закону уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу з підстав не надання до суду документів на підтвердження сплати судового збору у належному розмірі, але не зважаючи це, суд першої інстанції обґрунтовано повернув позовну заяву у зв'язку з не усуненням інших недоліків, які зазначені в ухвалі суду від 25 травня 2017 року, а саме у позовній заяві не зазначено яку саме грошову суму у відшкодування матеріальної шкоди позивачем заявлено до стягнення з відповідача та не визначено у позові ціну позову щодо вимоги майнового характеру про відшкодування матеріальної шкоди.

Тобто позивачем та її представником недоліки поданої заяви, які зазначені в ухвалі суду від 25 травня 2017 року, не усунуті, позивачем не була уточнена вимога майнового характеру, а відтак позовна заява містила порушення п. 3, 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, в якій зазначено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та ціну позову щодо вимог майнового характеру.

Наслідки не усунення недоліків поданої заяви, а саме, що у разі не усунення недоліків заява буде вважатися неподаною і повернута, були роз'яснені позивачеві та його представникові в ухвалі суду від 25 травня 2017 року.

У зв'язку з чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем та її представником недоліки поданої заяви зазначені в ухвалі Київського районного суду м.Одеси від 25 травня 2017 про залишення позовної заяви без руху, станом на 08 червня 2017 року не усунуті, ухвала суду належним чином не виконана.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали у встановлений строк не виконає вимоги, визначені ст. 119 цього Кодексу, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи встановлене, суд з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав про повернення позовної заяви, вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням вимог закону, тому у відповідності зі ст. ст. 311, 312 ЦПК України, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір за розгляд апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року у розмірі 320 гривень на рахунок апеляційного суду Одеської області: Отримувач: УК у м.Одесі/Малиновськ. р-н/22030101; Код ; МФО 828011; Банк отримувач: ГУ ДКУ в Одеській області; Р/р 0007; Код класифікації доходів бюджету: 22030101.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак вона може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

підпис

Р.Д.Громік