Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.11.2017 Справа №607/9086/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого судді В.М.Братасюка

- за участю секретаря О.І.Бігун

- позивача ОСОБА_1, представників сторін ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Державного професійно технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійно- технічне училище ресторанного сервісу і торгівлі» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Міністерства освіти і науки України, державного професійно технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійно-технічне училище ресторанного сервісу і торгівлі» про скасування наказу Міністерства освіти і науки України № 296-к від 22 червня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_4» з посади директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» у зв'язку з закінченням дії контракту 23 червня 2017 року, зобовязання поновити його на роботі на посаді директора Державного професійно - технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі», та стягнути з Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 червня 2017 року до дня поновлення на роботі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом Міністерства освіти і науки України № 296-к від 22 червня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_4» відповідно до статей 7, 24 Закону України «Про професійно-технічну освіту», враховуючи, що контракт від 22.08.2011 року, укладений між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ним, за угодою сторін не був продовжений в порядку, передбаченому пунктом 18 розділу IV Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993р. № 203, а положення статті 39(1) КЗпП України не розповсюджується на дані правовідносини, керуючись статтею 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року № 3166-VI його було звільнено з посади директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» у зв'язку з закінченням дії контракту 23 червня 2017 року. Вважає, що наказ Міністерства освіти і науки України № 296-к від 22 червня 2017 року є незаконним, оскільки Статут Училища, містить положення щодо суб'єкта, який призначає директора Училища на посаду (Міністерство), однак немає вказівки на те, хто звільняє цього директора з посади.

Також зазначає, що його не було завчасно попереджено про звільнення, а відповідно до п.18 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, п.28 Контракту від 22 серпня 2011 року, за 2 місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк. З огляду на зазначене він був позбавлений права ініціювати перед Міністерством освіти і науки України питання про продовження строку дії його контракту.

Крім того, звертає увагу на те, що у період з 01.07.2016р. по 25.08.2016р. він не перебував у трудових відносинах з відповідачами у зв'язку із незаконним звільненням із займаної посади. Після набрання законної сили рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016р. він фактично приступив до виконання своїх трудових обов'язків та здійснював їх виконання до 13.09.2016р. тобто його фактичне виконання обов'язків директора здійснювалося на підставі контракту від 22.08.2011р., на той самий строк і на тих самих умовах який був укладений раніше. Відповідач не погоджуючись з тим, що він займає посаду директора, повторно виніс наказ № 435-К від 13.09.2016р., в якому зазначив заднім числом дату звільнення 01.09.2016 року, однак даний наказ № 435-К від 13.09.2016р. скасовано згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12.04.2017 року та поновлено його на посаді директора. На підставі рішення суду Відповідач поновив його на посаді згідно наказу від 21.06.2017 року № 293-к, однак вже наступного дня МОН України виніс наказ № 296-к від 22.06.2017 р. про звільнення його у зв'язку із закінченням дії контракту 23.06.2017 року. Проте контракту в якого строк дії становить до 23.06.2017 року не існує, тому вважає, що Відповідачі фактично визнають пролонгацію контракту від 22.08.2011 року, але вкотре порушують умови контракту та законодавство, а особливо норми КЗпП України, звільняючи його з посади директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі». Враховуючи вище зазначене просить суд позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити.

Представник Міністерства освіти і науки України в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, подав суду заперечення відносно позову, згідно яких просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійно-технічне училище ресторанного сервісу і торгівлі» ОСОБА_3 в судовому засіданні відносно задоволення позову не заперечила.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді прав про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

22.08.2011р. між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та позивачем ОСОБА_1 було укладено контракт, а 29.08.2011р. Міністерством виданий наказ №402-к, згідно яких позивача призначено на посаду директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» на строк 5 років з 01.09.2011р. по 01.09.2016р.

Згідно п. 26 Контракту, цей контракт припиняється, зокрема, у звязку із закінченням строку його дії. За два місяці до закінчення строку дії контракту за угодою сторін може бути укладений новий контракт (п. 28 Контракту).

Наказом Міністерства освіти і науки України №46-к від 08.02.2016р. позивача звільнено з 10.02.2016р. із вказаної посади на підставі п. 8 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016р. по справі №607/2415/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про скасування наказу №46-к від 08.02.2016р. про звільнення ОСОБА_1, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивача поновлено на посаді директора Училища та стягнуто з Училища 108683,61 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Наказом Міністерства №431-к від 13.09.2016р., на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25.08.2016р. та рішення №12 від 13.09.2016р. експертної кадрової комісії, позивача поновлено з 11.02.2016р. на посаді директора Училища. Даний наказ надійшов до Училища 15.09.2016р., про що свідчить відповідний штамп на ньому. Цього ж числа позивач був ознайомлений із даним наказом, що підтверджується розпискою позивача на наказі.

Наказом Міністерства №435-к від 13.09.2016р. позивача звільнено 01.09.2016р. з посади директора Училища, у звязку із закінченням строку дії контракту згідно з п. 2 ч. 1 статті 36 КЗпП України. Підставою для видачі наказу, як зазначено у самому наказі, стало рішення №12 від 13.09.2016р. експертної кадрової комісії, а також контракт ОСОБА_1 від 22.08.2011р.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12.04.2017року скасовано наказ Міністерства освіти і науки України №435-к від 13.09.2016р. «Про звільнення ОСОБА_1В». Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі». Стягнуто з Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 120123,99 грн.

На виконання зазначеного вище рішення суду Міністерство освіти і Науки України видало наказ від 21.06.2017р. № 293-к, яким ОСОБА_1 було поновлено на посаді директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» з 02.09.2016р.

Наступного дня наказом Міністерство освіти і Науки України від 22.06.2017р. № 296-к (далі - оспорюваний наказ) ОСОБА_1 було звільнено з посади директора Училища з 23.06.2017р. на підставі п.2 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, ст.ст.7,24 Закону України «Про професійно-технічну освіту», закінчення строку дії контракту від 22.08.2011року (підпункт 1 пункту 26 контракту), укладеного між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та позивачем, рішення засідання Кадрової комісії МОН від 22.06.2017 № 1.

20.07.2017року рішенням Апеляційного суду Тернопільської області рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12.04.2017року скасовано, в позові ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Державного професійно технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійно технічне училище ресторанного сервісу і торгівлі» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Оглянувши Статут Училища(далі - Статут), затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 26.11.2015р. № 1243, судом встановлено наступне.Згідно з пунктом 6.1. Статуту, як правильно зазначає позивач, управління Училищем дійсно здійснює Міністерство.

Положенням про Міністерство освіти і науки України затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2014 р. № 630, визначено, що МОН є головним органом у системі нейтральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Також позивач стверджує: «...Статутом передбачено, що керівництво діяльністю Училища здійснює директор, якого призначає Міністерство. Призначення директора на посаду та звільнення з неї здійснюється відповідно до законодавства України. При цьому Статут містить положення щодо суб'єкта, який призначає директора Училища на посаду (Міністерство), однак немає вказівки на те, хто звільняє цього директора з посади...»

Так, відповідно до пункту 6.2 Статуту керівництво Училищем здійснює директор, який призначається на посаду за результатами конкурсу шляхом укладення з ним контракту Міністерством освіти і науки України у відповідності до законодавства України. Контракт з директором Училища може бути розірваний на підставах, установлених законодавством, а також передбачених у контракті. При цьому розірвання контракту з ініціативи Міністерства освіти і науки України повинно провадитись з врахуванням законодавства України про працю. Аналогічні за своїм змістом норми передбачені й пунктами 26 та 27 Контракту.

Отже, доводи позивача, що Міністерство освіти і науки України не має повноважень на його звільнення не відповідають дійсності та спростовують положеннями законодавства, Статуту та Контракту.

Щодо посилання позивача ОСОБА_1 на пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд зауважує, що в зазначеній нормі мова йде про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін). Звучить дана норма наступним чином: «Судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП)».

Звільнення ж позивача ОСОБА_1 відбувалось на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення), що відображено в оспорюваному наказі. Отже, мова йде про зовсім інші підстави розірвання трудових правовідносин.

Як правильно зазначає позивач, відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення,

Також позивач ОСОБА_1 посилається на пункт 18 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. № 203, згідно з ним за 2 місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк.

Тому можна дійти висновку, що положення п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, на підставі яких наказом МОН від 22.06.2017р. № 296-к позивача ОСОБА_1 звільнено з посади директора Училища, є цілком прийнятними в даних обставинах з огляду на те, що трудові відносини фактично не тривали, а Міністерство поставило вимогу про їх припинення в найкоротший строк, який був можливий, з огляду на обставини справи (тривало судове врегулювання трудового спору), а саме - на наступний день 23.06.2017 року після видання наказу про поновлення позивача.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що таким чином Міністерство фактично визнає пролонгацію Контракту, що не відповідає дійсності, так як Міністерство категорично заперечує факт пролонгації Контракту, а звільнення позивача з 23.06.2017 року аргументується тим, що зазначена дата є наступним днем після дня видачі наказу про поновлення, що надає можливість особі ознайомитись з таким наказом.

Відповідно до пункту 18 Положення, на який посилається позивач, обов'язковою умовою продовження контракту або його укладення на новий (інший) строк є укладення угоди сторонами за 2 місяці до закінчення строку дії контракту.

Проте такої угоди між сторонами укладено не було, що є черговим підтвердженням неможливості продовження дії контракту від 22.08.2011року, укладеного між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України (правонаступником якого є МОН) та позивачем, строк дії якого закінчувався 01.09.2016р.

Щодо посилання позивача ОСОБА_1, що його не було завчасно попереджено про звільнення, суд зауважує що Порядком не передбачено здійснення завчасного попередження керівника підприємства, що перебуває у державній власності, про розірвання контракту.

Щодо обмеження права позивача ОСОБА_1 на продовження дії контракту відповідно до пункту 28 Контракту від 22.08.2011 року, то слід зазначити, що таке продовження могло бути реалізоване лише за угодою обох сторін. Однак Міністерство, зі своєї сторони, не виявило бажання продовжувати співпрацю з позивачем ОСОБА_1, про що також свідчать попередні накази про його звільнення, Отже, твердження позивача про автоматичне продовження строку дії контракту за згодою сторін не має під собою ніякого нормативного підтвердження.

Як встановлено в судовому засіданні, не відповідають дійсності твердження позивача ОСОБА_1, що після набрання законної сили рішення Апеляційного суду від 25.08.2016 року він фактично приступив до виконання своїх трудових обов'язків та здійснював їх до 13.09.2016року, оскільки ніяких правових підстав для виконання ОСОБА_1 обов'язків директора Училища до видачі Міністерством наказу від 13.09.2016 року № 431-к не було, фактично виконання позивачем своїх обов'язків не відбувалося з 10.02.2016року (з моменту звільнення позивача на підставі наказу МОН від 08.02.2016 № 46-к), а поновлений на посаді та звільнений, у зв'язку із закінченням строку дії контракту, позивач був в один день, 13.09.2016року.

Крім того суд зауважує, що рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 20.07.2017року відзначено наступне: «... Отже, контракт не може бути укладений на невизначений строк тому, що за своєю правовою природою вважається строковим договором.

Підписавши контракт, позивач погодився з умовами, які в ньому викладені, в тому числі і зі строком його дії. Окрім того, пунктом 28 контракту, передбачено, що за два місяці до закінчення строку дії цього контракту за угодою сторін може бути укладений новий контракт.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що після закінчення строку дії контракту сторони досягнули домовленості продовження трудових відносин шіяхом на укладення нового контракту.

Натомість, з пояснень представника відповідача, даних в суді апеляційної інстанції, вбачається, що Міністерство освіти і науки України по закінченні строку дії контракту від 22 серпня 2011 року не бажало продовжувати трудові відносини з позивачем і позивач з таким проханням не звертався.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що за вказаних обставин у відповідача були правові підстави для звільнення позивача за п. 2 ч. 1 статті 36 КЗпП України.

Окрім того, висновок суду першої інстанції про безстроковий характер роботи позивача з 01 вересня 2016 року на посаді, директора Училища суперечить вимогам Закону.»

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа щодо якої встановлені ці обставини.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Аналізуючі вище наведені обставини судом не встановлено порушень прав позивача, які б підлягали захисту, вимоги позивача є безпідставні, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування наказу Міністерства освіти і науки України № 296-к від 22 червня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_4» з посади директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» у зв'язку з закінченням дії контракту 23 червня 2017 року, зобовязання поновити його на роботі на посаді директора Державного професійно - технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі», та стягнення з Державного професійно-технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» на користь, ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 червня 2017 року до дня поновлення на роботі - слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 212, 222 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 24, 40, 49-2 Кодексу законів про працю України, Законом України «Про професійно технічну освіту», Постановою Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року із змінами та доповненнями, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, державного професійно технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійно технічне училище ресторанного сервісу і торгівлі» про скасування наказу №296к від 22.06.2017 року, поновлення на роботі на посаді директора державного професійно технічного навчального закладу «Тернопільське вище професійно технічне училище ресторанного сервісу і торгівлі» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції у 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Головуючий суддяОСОБА_5