Справа № 712/2-7716/2011
У Х В А Л А

Іменем України

27 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.

суддів - Готри Т.Ю., Мацунича М.В.,

з участю секретаря - Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехмана Олександра Анатолійовича про визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, який мотивувала тим, що 17.06.2010 вона видала на ім'я сина ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважила його керувати і розпоряджатися всім своїм майном, укладати всі дозволені законом угоди по управлінню та розпорядженню майном, купувати, продавати, приймати в дар, заставляти і приймати в заставу та інше.

10.09.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав гроші в сумі 114 168 грн. (11 360 євро за курсом НБУ на день підписання договору), з остаточним розрахунком не пізніше 10.03.2011.

10.09.2010 в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_1, було укладений договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння, земельна ділянка, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та земельна ділянка, надана для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що договір іпотеки було укладено ОСОБА_4 в своїх власних інтересах, такий договір іпотеки є забезпеченням виконання зобов'язання ОСОБА_4 за договором позики, позивачка просила визнати укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір іпотеки недійсним.

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.10.2012, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21.05.2014, позов ОСОБА_1 було задоволено та визнано недійсним іпотечний договір від 10.09.2010.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.11.2014 заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.10.2012 та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21.05.2014 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.06.2017 у задоволенні позову ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову її позову.

Заслухавши позицію представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Встановлено, що 17.06.2010 ОСОБА_1 видала на ім'я свого сина ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважила його керувати і розпоряджатися всім своїм майном в чому б воно не полягало і де б не знаходилось, укладати всі дозволені законом угоди по управлінню та розпорядженню майном, купувати, продавати, приймати в дар, заставляти і приймати в заставу та інше (а.с.7).

10.09.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав гроші в сумі 114 168 грн. (11 360 євро за курсом Національного банку України на день підписання договору), з остаточним розрахунком не пізніше 10.03.2011 (а.с.8-9).

10.09.2010 для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_1, було укладений договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння, земельна ділянка, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та земельна ділянка, надана для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.10-12).

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20.12.2011 залишено без змін рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.09.2011 в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки (а.с.41).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Скасовуючи ухвалені по справі попередні судові рішення про задоволення позову, суд касаційної інстанції зазначив, що суди дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_4, діючи на підставі довіреності, наданої йому від імені ОСОБА_1, діяв у своїх інтересах, оскільки договір іпотеки укладений в інтересах ОСОБА_3, а не в інтересах самого ОСОБА_4 Зокрема, у разі невиконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за договором позики, саме ОСОБА_3 буде мати право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека (як вид застави, ст. 575 ЦК УКраїни) є видом забезпечення виконання зобов'язання, та є гарантією захисту інтересу іпотекоржателя у разі порушення боржником основного зобов'язання.

Подана 24.12.2015 до суду першої інстанції заява відповідача ОСОБА_4 про повне визнання позову, не може бути підставою для задоволення позовної заяви, оскільки вказаний договір іпотеки укладений в інтересах іншої особи, а саме ОСОБА_3, та направлений на реалізацію інтересів саме такої особи. Як зазначалось вище, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20.12.2011 залишено без змін рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.09.2011 в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки, оскільки ОСОБА_4 не виконав свої зобов'язання за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що якби не було укладено договір іпотеки то не було б укладено й договір позики - є припущенням позивача.

У порушення вимог процесуального закону ОСОБА_1 не довела обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог і з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними, а тому висновок суду першої інстанції про недоведеність позову є правильним.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до приписів ст. 308 ЦПК України, є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: