Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/18/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дуковський О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.05.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Дуковського О.Л.

суддів: Авраменко Т.М., Потапенка В.І.

за участю секретаря: Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування свої позовних вимог зазначило, що 17 квітня 2008 року між ВАТ «Державний експертно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 55108СІ.

Відповідно до умов ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 кредит в сумі 50 000,00 доларів США з кінцевою датою погашення 16 квітня 2033 року, для оплати за житловий будинок загальною площею 63,7 кв. м., що знаходиться за адресою: Кіровоградський район, с. Соколівське, вул. Садова, 14 вартістю 315 625,00 грн.

Згідно п. 2.2.1. кредитного договору позичальник щомісячно повинен сплачувати Банку проценти за користування кредитом у валюті у розмірі річної процентної ставки 13% річних.

Пунктом 2.3.1. кредитного договору передбачено, що кредит надається у готівковій формі. Платежі за кредитом здійснюються у доларах США з одночасним утворенням заборгованості за кредитом на позичковому рахунку позичальника № 447.

У забезпечення виконання зобовязання між ВАТ «Державний експертно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 55108Z1, який посвідчений 17 квітня 2008 року приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за № 1056, яким в іпотеку оформлений житловий будинок загальною площею 63,7 кв. м., що знаходиться за адресою: Кіровоградський район, с. Соколівське, вул. Садова, 14.

Додатковим договором № 55108С1-3 від 08 лютого 2010 року до кредитного договору № 55108С1 від 17 квітня 2008 року підпункт 2.4.1 пункту 2.4. викладено у наступній редакції: «Позичальник зобовязаний погасити Кредит на рахунок вказаний у п.п. 2.3.1 цього ОСОБА_3 в строк, зазначений в п. 2.1. цього ОСОБА_3. Погашення Кредиту відбувається у валюті кредиту щомісяця нерівними (змінними) частинами, на протязі всього строку кредитування, починаючи з лютого 2010 року у сумах, визначених Графіком погашення Кредиту. Строки, передбачені Графіком погашення Кредиту за ОСОБА_3, є обовязковими».

ОСОБА_3 про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 55108Z1-1 укладеного між Банком та відповідачем від 31 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 853 до договору іпотеки внесено зміни в частині предмету іпотеки.

Додатково в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,17 га на якій розташований будинок.

З підстав порушення зобовязаннь за кредитним договором 15 квітня 2015 року відповідачу направлена претензія з вимогою про дострокове повернення кредиту та процентів протягом 60 днів з дати отримання даної вимоги та отримана ОСОБА_2 18 квітня 2015 року.

У позові Банку зазначено, що ОСОБА_2 умови кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконує, у звязку з чим,станом 02 липня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 48 200,07 доларів США, яка складається з: простроченої заборгованості в сумі 45 332,6 доларів США; термінові відсотки в сумі 491,11 доларів США; прострочених відсотків в сумі 2 376,36 доларів США; нарахованої пені за кредитом в сумі 27 883,79 грн.; нарахованої пені за відсотками в сумі 7 821, 18 грн.

Посилаючись на ст.ст. 525, 526,610 - 612 , ч. 1 ст. 624, 1049, 1050, 1052ЦК України, ОСОБА_3 просив повністю задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача зазначену суму боргу.

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України» про:

-визнання недійсним кредитного договору № 55108С1 від 17 квітня 2008 року укладеним між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2;

-визнання недійсним договору іпотеки від 17 квітня 2008 року укладеним між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2;

-виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки від 17 квітня 2008 року, а саме будинку з надвірними будівлями та спорудами , за адресою Кіровоградська область, Кіровоградський район, с. Соколівське, вул. Садова, 14 та земельної ділянки загальною площею 0,17 га;

-зобовязання публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» повернути ОСОБА_2 у натурі все, що отримано публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» на виконання умов за кредитним договором № 55108С1 від 17 квітня 2008 року укладеним між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначила, що в кредитному договорі № 55108С1 від 17 квітня 2008 року не зазначено, що ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу валютних кредитів резидентам України, фізичним особам для використання на території України відповідно до ст. 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Станом на 17 квітня 2008 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі для використання на території України відповідально до ч. 3 ст. 91 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 4, ст.. п. 5 ст. 34 розділу VІІІ Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відповідно до генеральної ліцензії на здійснення валютних операції немав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою та виконати кредитний договір № 55108С1 від 17 квітня 2008 року, лише з дати видачі генеральної ліцензії по 16 жовтня 2011 року.

Крім того, в порушення п. 2 ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банком не надавалося позичальнику, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації, яка надається перед укладенням кредитного договору, про умови кредитування з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, не вказано повної орієнтовної вартості кредиту.

Відповідач посилається на те, шо сума грошових зобовязань у розрізі сукупності вартості кредиту, виданих резидентам України фізичним особам на споживчі цілі в іноземній валют, з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземних валют збільшилась більше ніж у 4-5 разів.

Ці витрати є несправедливою умовою договору, вони не повязанні із збільшенням процентної ставки по кредит, що також суперечить п.п. 3, п. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно п. 3.8. «правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених постановою № 168 від 10.05.2007 року визначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязанні під час укладення кредитного договору:

-попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором несе споживач;

-надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

ОСОБА_2 зазначає, що сукупна та остаточна вартість (ціна) кредитного договору у гривні на момент його підписання їй як споживачу доведена не була, оскільки графік платежів був наданий Банком та складений у іноземній валюті, але з нього не вбачається, скільки споживач повинен платити у гривнях, не враховану суму страхових платежів, банківських комісій, при придбанні споживачем валюти на погашення кредиту, тобто, остаточна ціна споживчого кредиту залишилася для споживача невідомою.

Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно правових відносин, закріплених у ст.3 ЦК України принципу добросовісності.

Такі умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника споживача кредитних послуг.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" заборгованість за кредитним договором №55108С1 від 17.04.2008 року в сумі 48200,07 доларів США з яких: прострочена заборгованість 45332,60 доларів США, термінові відсотки 491,11 доларів США, прострочені відсотки 2376,36 доларів США, а також пеню за кредитом 27883,79 грн. і пеню за відсотками 7821,18 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, зобовязання вчинити дії відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" судові витрати в сумі 3654 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити в задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Зазначила, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, на які вони посилались, не надання оцінки доказам та розрахункам, наданим відповідачами, щодо наявності істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, несправедливості умов, неправдивої інформації про розмір максимального збільшення вартості кредиту, грубе порушення відповідачем вимог законодавства щодо не надання обєктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту та обман щодо реальної процентної ставки за користування кредитом, його сукупну вартість. Також вказують на протиправність висновку суду щодо прав позивача на ведення банківських операцій із валютними цінностями, в тому числі видачу кредитів готівкою іноземною валютою, виконання грошових зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та представник відповідача - ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її необгрунтованою. Зазначив, що зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні, її девальвації і можливості отримання кредиту в національній валюті.

На його думку ОСОБА_3 виконав вимогу п. 2.1. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, яким передбачено, що в разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання обов'язань за цим договором несе споживач. Про роз'яснення позичальникові інформації про можливі валютні ризики перед укладенням договору йдеться і в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову Банка та часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 17 квітня 2008 року між ВАТ «Державний експертно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 55108СІ.

Згідно умов Кредитного договору ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 50 000 доларів США зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами та кінцевим терміном повернення до 16.04.2033 року згідно визначеного договором графіку. Положеннями кредитного договору передбачено сплату комісії за надання кредиту та пені за порушення договірних зобовязань (том.1, а.с.7-13).

Відповідно до п. 2.2.1. кредитного договору позичальник щомісячно повинен сплачувати Банку проценти за користування кредитом у валюті у розмірі річної процентної ставки 13% річних.

Пунктом 2.3.1. кредитного договору передбачено, що кредит надається у готівковій формі. Платежі за кредитом здійснюються у доларах США з одночасним утворенням заборгованості за кредитом на позичковому рахунку позичальника № 447.

Пунктом 6 кредитного договору позичальнику надається інформація щодо ряду супутніх послуг та тарифів до них у Додатку № 2, що є невідємною частиною цього договору.

Згідно п. 6.1 договір набуває чинності з дати його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань по договору.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» та ОСОБА_2 було укладено додаткові договори, а саме №55108С1-1 від 17.07.2009 року, №55108С1-1 від 25.01.2010 року, №55108С1-3 від 08.02.2010 року та №55108С1-5 від 15.11.2012 року, якими кредитний договір доповнено пунктом щодо відстрочки погашення основного боргу, вилучено положення щодо комісії за управління кредитом і надання банку інформації, змінено умови кредитного договору щодо погашення кредиту та забезпечення зобовязання, доповнено пунктом щодо нерозголошення даних про позичальника (том. 1, а.с.17-27).

В забезпечення виконання зобовязання між ВАТ «Державний експертно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 55108Z1, який посвідчений 17 квітня 2008 року приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 1055, згідно якого Банку в іпотеку передано житловий будинок, який розташований за адресою: вул. Садова, 14, с. Соколівське, Кіровоградський район, Кіровоградська область (том.1, а.с. 29-32).

Згідно п. 1.3. іпотечного договору предметом іпотеки є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Кіровоградський район, с. Соколівське, вулиця Садова, 14, право власності іпотекодавця на яку підтверджується договором купівлі продажу, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4, 17 квітня 2008 року за реєстром № 1047, зареєстрованим за іпотекодавецм в Державному реєстрі правочинів 17 квітня 2008 року та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 976245, виданим на підставі рішення сесії від 11 лютого 2010 року № 1325 Соколівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області.

ОСОБА_3 про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 55108Z1-1 укладеного між Банком та відповідачем від 31 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 853 до договору іпотеки внесено зміни в частині предмету іпотеки, а саме п. 1.3. іпотечного договору викладено в такій редакції: предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у кредитному договорі зобовязань іпотекдавця, є нерухоме майно, - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,1700 га (кадастровий номер :51:009:0050), на якій він розташований, які знаходяться за адресою: Кіровоградська область, Кіровоградський район, с. Соколівське, вулиця Садова, 14.

З підстав порушення зобовязання за кредитним договором 15 квітня 2015 року відповідачу була направлена претензія з вимогою про дострокове повернення кредиту та процентів протягом 60 днів з дати отримання даної вимоги та отримана ОСОБА_2 18 квітня 2015 року (том. 1, а.с. 37-38).

ОСОБА_2 умови кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконувала, у звязку з чим, станом на 02 липня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 48 200,07 доларів США, яка складається з: простроченої заборгованості в сумі 45 332,6 доларів США; термінові відсотки в сумі 491,11 доларів США; прострочених відсотків в сумі 2 376,36 доларів США; нарахованої пені за кредитом в сумі 27 883,79 грн.; нарахованої пені за відсотками в сумі 7 821, 18 грн. (том. 1, а.с. 33-36).

Судом встановлено, що на момент укладання кредитного договору сторонами були дотримані вимоги закону щодо дійсності правочину, а саме: сторони за договорами мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України); їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України); договір укладено у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України) і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення чч. 1, 2 і 3 цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р. банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо) (п. 3.1).

Пунктом 3.2. встанвлено, що Кредитний договір мас містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а

також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Згідно п. 3.3., Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним., вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також: зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням формули (наведена в правилах):

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Пунктом 3.8. встановлено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

У Додатку до "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р.) надається зразок таблиці "Визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки", у якій вказується які саме дані повинні бути вказані у таблиці та роз'яснення щодо її заповнення.

За правилами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (чинної на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;span> і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Така правова позиція викладено у постанові Верховного Суду України у справах № 6-69цс14 та 6-202цс15.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 зазначено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Крім того, необхідно зазначити, що під час укладення кредитного договору споживач вимагав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, вказав у договорі заниженні значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором, чого зроблено не було.

Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку так як сума платежу зазначеному у договорі не відповідає щомісячному платежу, виходячи із базових умов договору, вказаних у пунктах кредитного договору, що в даному випадку і є умислом в діях позивача.

Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як передбачено ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте, судом першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів вядповідача належним чином не перевірив, не встановив усіх дійсних обставин справи, що мають істотне значення для правильного її вирішення, зокрема не дав належної оцінки змісту укладеного між сторонами договору, взагалі не дослідив його умови щодо розміру та порядку погашення кредиту, відповідного графіку, внаслідок чого дійшов передчасних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову Банку та відмови у зустрічному позові ОСОБА_2 та відповідність оспорюваного кредитного договору вимогам Закону України "Про захист прав споживачів". Висновки суду в цій частині на порушення вимог закону ґрунтуються на припущеннях.

В порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному й повному зясуванню обставин справи, не розяснив позивачам право звернутися до суду із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, хоча ОСОБА_2 та представники відповідача, обґрунтовуючи зустрічний позов, зазначали про те, що на їх думку дійсна сукупна вартість кредиту вища, ніж про це було повідомлено банком під час укладення кредитної угоди.

Згідно ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції від 13.01.2006 р., чинній на час укладення договору № 55108С1 від 17.04.2008 року.) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, в тому числі про: 2) кредитні умови, зокрема: д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, в тому числі - 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

З матеріалів справи вбачається, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № 55108С1 від 17 квітня 2008 року складає 16,82 % та є вищою від визначених договором реальної процентної ставки та процентів за користування кредитом. Абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору складає 95927,42 доларів США та є вищим від визначеного договором абсолютного значення подорожчання кредиту.

Крім того, судом встановлено, що заява на видачу кредиту на суму 50000,00 доларів США з призначенням платежу «Видача кредиту (валюта)» не містить усіх обовязкових реквізитів первинних документів, а саме відсутня назва документа (форма), підстава для здійснення операції (номер та дата кредитного договору).

Відповідно до п. 2.8.3. умов кредитного договору зазначено, що не пізніше 14 календарних днів з дати надання кредиту позичальник зобовязаний надати Банку страховий поліс та/або договір страхування застави/іпотеки за свій рахунок в інтересах іпотеко держателя.

Пунктом 3.1. іпотечного договору, страхування предмету іпотеки здійснюється іпотекодавцем на його повну вартість протягом усього терміну дії кредитного договору.

Згідно договору страхування майна громадян, що є предметом іпотеки (п. 9, п. 10) № 20/08-294-08/101 від 29 квітня 2008 року, страховий платіж складає 1073,13 грн., що згідно курсу НБУ на дату укладення кредитного договору становить 212,50 доларів США, однак згідно даних, які надані Банком страховий платіж складає 100, 00 доларів США.

Відповідно до договору страхування відповідальності позичальника № 14/15-012902 від 29 квітня страховий платіж складає 2282,60 грн., що згідно курсу НБУ на дату укладення кредитного договору становить 452,00 доларів США, однак згідно даних, які надані Банком страховий платіж складає 111, 86 доларів США.

ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила, що Банком не було її обмежено у праві вибору страхової компанії.

Таким чином, Банком була занижена вартість кредиту у процентному значенні (у вигляді реальної процентної ставки) та у грошовому виразі (у вигляді абсолютного значення подорожчання кредиту).

Реальна процентна ставка, яка заявлена Банком складає 0,155 %, абсолютне значення подорожчання кредиту складає 88226,75 доларів США.

Проте, реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № 55108С1 від 17 квітня 2008 року складає 16,82 % та є вищою визначених договором реальної процентної ставки та процентів за користування кредитом. Абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення вказаного кредитного договору складає 95927,42 доларві США та є вищим від визначеного абсолютного значення одорожчання кредиту.

Згідно висновку судово-економічної експертизи № 2066 від 16 грудня 2016 року Київської незалежної судово-експертної установи, проведеної за клопотанням сторони відповідача на підставі ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2016 року встановлено, що за даними п. 2.2.1. кредитного договору № 55108С від 17.04.2008 р. процентна ставка становить 13,00 % річних. Реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № 55108С1 від 17.04.2008 р. складає 16,82% та є вищим від визначених договором реальної процентної ставки та процентів за користування кредитом. Абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору № 55108С1 від 17.04.2017 р., складає 95927,42 доларів США та є вищим від визначеного договором абсолютного значення подорожчання кредиту.

Щомісячні платежі, ( в т.ч. заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісією, страховими та інших платежів), виходячи з базових умов на момент укладення кредитного договору № 55108С1 від 17.04.2008 р. (т.1, а.с. 7-10), складають: від 168,53 доларів США до 1353,53 доларів США.

Наданий на дослідження документ від 17.04.2008 р. (т.1, а.с. 28) на суму 50000,00доларів США з призначенням платежу «Видача кредиту (валюта)» не містить усіх обовязкових реквізитів первинних документів, а саме відсутня назва документа (форма), підстав для здійснення операцій (номер та дата кредитного договору). Таким чином, встановити обґрунтованість виконання операцій Публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортницй банк України» з надання кредиту, щодо повноти нарахування відсотків за кредитним договором № 55108С1 від 17.04.2017 р. не видається за можливим.

В межах наявних матеріалів, оформлення надання кредиту, в т.ч. відображення інформації про умови кредитування у додатку №2 «Таблиця сукупної вартості та реальної процентної ставки», в повіній мірі не узгоджується з «Правилами надання банками інформації споживчау про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджено Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р.) та ЗУ «Про захист прав споживачів».

У Положенні про кредитування Акціонерного товариства «Укрексімбанк» (редакція № 1.25 від 28.09.2015 р.) проценти за користування кредитом нараховується Банком відповідно до Облікової політки банку (п. 6.4. Положення). В наявних матеріалах справи відсутня Облікова політика Публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк», а вимоги Постанови Правління Національного банку України від 168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (зареєстрована в Міністерстві юстиції України за № 541/13808 від 25.05.2007 року) за своїм змістом не передбачають методів нарахування процентів.

Зазначені Банком проценти за користування кредитом у додатку №2 «Таблиця сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки) др. Кредитного договору №55108С1 від 17.04.2008 року розраховані за методом «факт/360», що відповідає умовам кредитного договору №55108С від 17.04.2008 р.

В наявних матеріалах справи, у Положенні про кредитування Акціонерного товариства «Укерксімбанк» (редакція №1.25 від 28.09.2015р.) проценти за користування кредитом нараховуються Банком відповідно до Облікової політики банку (п. 6.4 Положення). В наявних матеріалах справи відсутня Облікова політика Публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк», а вимоги Постанови Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (зареєстрована в Міністерстві юстиції України за № 541/13808 від 25.05.2007 р.) за своїм змістом не передбачають нарахування процентів. (том. 2, а.с. 5-28).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_2 про те, що під час укладення кредитного договору, ОСОБА_3 приховав від позичальника повну та обєктиву інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді заниженні значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України, Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, що узгоджується з правовою позицією викладено у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Посилання позивача на те, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_2 були відомі всі умови кредитного договору і не існувало інших умов, які б примусили відповідача прийняти ці умови на вкрай невігідних для себе умовах, і з боку банку були чітко дотримані норми ст. ст. 11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту є необґрунтованими та спростовуються встановленими по справі обставинами.

З матеріалів справи вбачається, що згідно п. 6 кредитного договору № 55108С1 від 17.04.2008 року, позичальник володіє інформацією та погоджується з тим, що укладення цього договору, договорів що забезпечують його зобовязання за цим договором, договір страхування тощо може потягнути за собою необхідність здійснення платежів на користь третіх осіб у розмірах, встановлених чинним законодавством України та/або таким третім особам. Позичальник підтверджує, що його попереджено про валютні ризики, які він може понести у разі отримання кредитних коштів, та надано інформацію щодо методики, яка використовується Банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти. Сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань позичальника, які повязанні з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту визначена з наявних на момент укладення цього договору у Банка показників і даних та наведена у Додатку № 2 до цього ОСОБА_3.

Але разом із тим Банком не надано доказів про повідомлення ОСОБА_2 щодо можливості обрання нею альтернативного виду кредитування, що передбачено чинним законодавством регулюючим зазначені правовідносини.

Колегія суддів вважає, що в порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач не надав відповідачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим і було порушено вимоги чинного закону.

За таких обставин вбачається, що споживача фактично введено в оману, коли під час пропонування послуги надано у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Про це також свідчить надана Банком письмова інформація про погашення ОСОБА_2 кредиту під час добровільного виконання угоди згідно якої сплачені нею кошти в основному зараховувались на погашення відсотків по даному кредиту без суттєвого зменшення основного боргу (фактичне погашення кредиту було здійснено в розмірі - 4667,40 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 35302,72 грн.; фактичне погашення відсотків було здійснено в розмірі - 41864,50 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 357151,62 грн.) (том. 2, а.с. 80-83).

За таких обставини навіть добровільно виконуючи умови договору протягом певного часу ОСОБА_2 не змогла суттєво зменшити суму основного боргу за кредитним зобовязанням, що свідчить істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника споживача кредитних послуг.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення банком вимог закону при видачі кредиту у іноземній валюті.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надане в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

У статті 2 зазначеного вище закону дається визначення поняття коштів, згідно якого кошти це гроші у національній, іноземній валюті чи їх еквіваленті.

Статтею 19 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи 25 грудня 2001 року Національним банком України видано Відкритому акціонерному товариству акціонерному банку «Державний експертно-імпортний банк України» банківську ліцензію № 2, яка зареєстрована Національним банком України 23 січня 1992 року за № 5 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 ЗУ « Про банки і банківську діяльність », Дозвіл № 2-1 та додаток до Дозволу № 2-1 від 25.12.2001 року на право здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2, 4 ст. 47 ЗУ « Про банки і банківську діяльність » ( том.1, а.с. 87-90).

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, яким регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішуються справи.

Відповідно до п. 20 Постанови правочин визнається недійсним вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставам виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Таким чином, відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням боржника за кредитним договором виникають під час його укладення і діють (тривають) до повного виконання за умов дійсності зазначеної угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 303ЦПК України про межі розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів відмовляючи в задоволенні позову Банка і частині зустрічних позовних вимог виходить з того, що сторонами не ставилося питання про застосування наслідків недійсності кредитної угоди, адже позов Банку спрямований на виконання угоди в повному обсязі із врахуванням штрафних санкцій, а відповідачка у зустрічних вимогах не визначає (обумовлює та конкретизує) своїх реституційних прав та обовязків.

Відповідно до п.4 ч.3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Відповідно до ч.2 ст. 86 ЦПК України, кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи.

Згідно з вимогами ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Так, відповідачем у справі було заявлено клопотання про проведення судово-економічної експертизи, яке ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2016 року задоволено, а витрати, пов'язані з її проведенням, покладені на відповідача.

Квитанцією від 30 березня 2016 року № 0.0.528800166.1 підтверджується оплата вартості судової експертизи від 11 лютого 2016 року № 2066 у розмірі 10800 грн. (том.2, а.с. 70), що підлягають стягненню з публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_2.

Так як, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, то з публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 535,92 грн.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. 312, ст. 313, ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року - скасувати і ухвалити нове рішення у справі.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, зобовязання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір № 55108С1 від 17 квітня 2008 року укладеним між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2.

Визнати недійсним договір іпотеки від 17 квітня 2008 року укладеним між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_2 судові витрати за проведення судово-економічної експертизи в розмірі 10800 грн. та судовий збір в сумі 535,92 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді: