Справа № 428/6446/13-ц
Провадження № 22ц/782/766/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року, листопада місяця, 22-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів Карташова Ю.В., Луганської В.М., при секретарі Єгоровій О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Східукрторг» в особі Сєвєродонецької філії № 9 про визнання договору купівлі продажу недійсним та повернення майна,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «Східукрторг» із позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного автобусу від 18.07.2012 р., оформлений шляхом видачі довідки-рахунку від 18.07.2012 р. ДПІ 412733. Застосувати наслідки недійсності правочину, а саме зобовязати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернути йому спірний автобус. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він у травні 2011 року купив пасажирський автобус марки «SCANIA» модель «К 113 TLA». У червні 2011 року він зареєстрував транспортний засіб за місцем свого мешкання у ВРЕР м. Стаханов УДАІ УМВСУ в Луганській області, про що йому 07 червня 2011 року було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії CAE 701497, а також державний номерний знак НОМЕР_1. Зазначав, що даний автобус був придбаний з метою зайняття підприємницькою діяльністю з наданням послуг по перевезенню пасажирів. Вказував, що 07 червня 2011 року видав на імя ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважив її бути його представником з питань, повязаних з вчиненням правочинів щодо експлуатації та продажу належного йому спірного автобусу. 20 серпня 2012 року подавши до приватного нотаріуса, який видав зазначену вище довіреність, заяву про скасування виданої ним ОСОБА_2 довіреності, згодом дізнався, що спірний автобус вже був знятий з реєстрації та проданий. Зазначав, що спірний автобус вибув з його володіння поза його волею та кошти від продажу він не отримував. Враховуючи вище викладене просив суд визнати договір купівлі-продажу недійсним та повернути йому майно.

Справа неодноразово була у провадженні суддів різних інстанцій, ухвалою колегії суддів ВССУ від 11 листопада 2015 року було скасоване рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 листопада 2017 року, додаткове рішення від 15 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 липня 2017 року у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу - автобусу «SCANIA, модель К 113 TLA», державний номер НОМЕР_2, оформлений довідкою-рахунком № ДПІ 412733 від 18.07.2012р.; зобовязання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 транспортний засіб - автобус «SCANIA К 113 TLA», державний номер НОМЕР_1 було відмовлено.

Із рішенням суду позивач не погодився та надав на нього апеляційну скаргу у якій писав про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного ним рішення суду, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши та перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у ній докази, колегія суддів дійшла до висновків про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню а рішення суду залишенню без змін.

Так, згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскаржуване рішення суду відповідає таким вимогам, при його винесенні судом не було допущено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, що давали б підстави для його зміни чи скасування.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновків про те, що оскільки ОСОБА_1 своєю довіреністю від 07.06.2011 р. уповноважив ОСОБА_2 вчиняти правочини щодо продажу належного позивачу на праві власності транспортного засобу марки SCANIA, модель К 113 TLA 1994 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN YS4 KT6X2B01822402. тип ТЗ автобус (пасажирський), реєстраційний номер НОМЕР_2, тому на підставі довіреності ОСОБА_2 уклала договір з ТОВ «Східукрторг» в особі Сєвєродонецької філії №9 на комісійний продаж зазначеного транспортного засобу. Після чого, ТОВ «Східукрторг» в особі Сєвєродонецької філії №9 вчинило продаж цього транспортного засобу відповідачу ОСОБА_3. Суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що позовні вимоги не є доведеними і не підлягають задоволенню.відмовив у задоволенні позовних вимог пославшись на те, що суду не було надано обєктивних і переконливих доказів про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу внаслідок зловмисної домовленості між ОСОБА_2, ТОВ «Східукрторг» в особі Сєвєродонецької філії №9 та ОСОБА_3.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права. При вирішенні позову по цивільній справі, предметом його було визнання недійсними правочину, суд першої інстанції вирішив питання про відповідність змісту цього правочину ЦК України, зробив висновки про відсутність підстав для визнання недійсним спірного правочину, визначив і те, які саме правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин, дослідив наявні у справі докази, зясував обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених цими доказами. Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та вимогам норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику про визнання угод недійсними від 28 квітня 1978 року № 3, яка відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 55 Закону України Про судоустрій України є роз'ясненням судам загальної юрисдикції з питань застосування законодавства. У п. 22 ППВСУ № 9 від 6 листопада2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» є розясненим, що «для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.»

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно із частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Що ж до доводів апеляційної скарги то вони висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для зміни чи скасування судового рішення не дають. Так, твердження апелянта про те, що суд не помітив та не дав оцінки обставинам та фактам по справі у їх сукупності та системному взаємозвязку із ними не заслуговують на увагу. Суд першої інстанції детально встановив та дослідив обставини справи, встановив правовідносини що виникли між сторонами, при дослідженні наданих сторонами доказів не допустив порушення прав оцінки доказів, не допустив порушень, що давали б підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апелянта про те, що поясненнями ОСОБА_3 і ОСОБА_2 нібито підтверджується вчинення договору купівлі продажу саме внаслідок зловмисної домовленості між відповідачами, адже фактом вчинення спірного договору було здійснено поділ начебто спільного майна на увагу не заслуговують, адже такими твердженнями апелянт намагається витлумачити ці свідчення на свою користь, між тим за своїм змістом ці покази узгоджуються із іншими наявними у матеріалах справи доказами, що підтверджує зокрема походження та належність спірних коштів. Пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджують її доводи щодо джерел надходження коштів на купівлю автобуса та фактичних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, особливостями виниклих між ними спірних правовідносин. Статтею 212 ЦПК України є визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність.

Доводи апелянта про те, що спірний автобус не перейшов у володіння та фактичне користування покупця ОСОБА_3 про що свідчить залишення автобусу у користуванні ОСОБА_2, його використання нею та фактичне володіння після вчинення спірного правочину без зміни державних номерів та отримання саме на ОСОБА_2 тимчасового реєстраційного талону на право керування - на увагу не заслуговують, адже продавцем по спірній угоді був саме позивач ОСОБА_1, а ОСОБА_2 діяла по довіреності. Після вчинення угоди спірний автобус не залишився у володінні та фактичному користуванні ОСОБА_1, а отже спірна угода була реальною та виконаною.

Судом першої інстанції було вірно зазначено у рішенні про те, що оскільки ОСОБА_1 своєю довіреністю від 07.06.2011 р. уповноважив ОСОБА_2 вчиняти правочини щодо продажу належного позивачу на праві власності транспортного засобу то вона мала право на підставі укладати договір з ТОВ «Східукрторг» у особі Сєвєродонецької філії №9 на комісійний продаж зазначеного транспортного засобу. Після чого, ТОВ «Східукрторг» в особі Сєвєродонецької філії №9 вчинило продаж цього транспортного засобу відповідачу. ОСОБА_1 не було заявлено вимог щодо визнання такою, що не відповідає його волі довіреності від 07.06.2011 р., якою він уповноважив ОСОБА_2 вчиняти правочини щодо продажу транспортного засобу, відчуження було здійснено за цією довіреністю протягом строку її дії та строку дії відповідно повноважень на відчуження, на момент вчинення угоди не було скасовано чи іншим чином припинено дії довіреності між тим позивач не був позбавлений можливості своєчасно вчинити такі дії у випадку їх необхідності, він мав можливість вчасно виявити своє вільне волевиявлення та внутрішню волю шляхом скасування довіреності та повідомлення про це свого представника у передбаченому ст. 249 ЦК порядку проте не зробив цього вчасно. Відповідно до правил статті 239 ЦК правочин, вчинений представником створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє.

Що ж до тверджень апелянта про спірний договір купівлі- продажу не відповідав його внутрішній волі та не охоплювався його умислом, що він є недійсний в силу приписів ч. 3, 5 статті 203, ст. 215 ЦК то відповідно до правил статті 204 ЦК є встановленою презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорюваний правочин не є недійсним, його недійсність не є прямо встановленою законом. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Між тим, відповідно до правил частини пятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про визнання цього правочину недійсним з передбачених статтею 232 ЦК підстав як правочину, що вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною адже ОСОБА_2 діяла у межах наданих їй «генеральною» довіреністю повноважень та за відсутності таких порушень з боку представника прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що давали б підстави для скасування угоди.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність.

Для визнання правочину недійсним на підставі зазначеної норми необхідно встановити умисел у діях представника: усвідомлення представником того, що він вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з другою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів про недійсність оспорюваного ним договору, про те , що між сторонами спірного правочину була умисна домовленість, спрямована на шкоду інтересів ОСОБА_1, відсутні підстави для висновків про те, що спірний договір було вчинено саме внаслідок зловмисної домовленості сторін, між тим надані суду на спростування тверджень позивача докази підтвердили пояснення позивачки про фактичний зміст правовідносин що склались між ними, джерела коштів на придбання автобусу, обставини його придбання, обставини продажу автобусу. Позивач не надав належних та допустимих доказів на спростування цих тверджень.

Статтею 308 ЦПК є визначено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на викладене вище, та керуючись ст.ст. 303-304, 209, 221 ЦПК, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: О.Ю. Карташов

ОСОБА_4