АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Вербової І.М.,

суддів Шахової О.В., Головачова Я.В.,

при секретарі Іваницькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк»; треті особи: Національний банк України, Міністерство юстиції України, Державна фіскальна служба України, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк»; треті особи: Національний банк України, Міністерство юстиції України, Державна фіскальна служба України, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів про визнання недійсним кредитного договору про відкриття кредитної лінії №575-005/08Ф від 24 жовтня 2008 року.

У травні 2017 року позивачка звернулась з заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року, питання про забезпечення позову передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановлена з грубим порушенням норм процесуального права, оскільки суд неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що заява про забезпечення позову складена з додержанням вимог процесуального закону (ст.151 ЦПК України), зокрема у заяві обґрунтовано необхідність застосування вказаного виду забезпечення позову, оскільки між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, на підтвердження чого позивачем були надані відповідні докази.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції, зазначивши процесуальні положення щодо порядку та способів забезпечення позову, обмежився узагальнюючим висновком про ненадання позивачем доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

______________________________________________

Справа № 757/20449/17-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/12703/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Крім того, суд не надав оцінку обставинам, помилково вважав обов'язком сторони надати докази існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Всупереч нормам процесуального закону, оскаржувана ухвала взагалі не містить мотивувальної частини.

Також, суд першої інстанції порушив строки розгляду заяви про забезпечення позову.

До суду апеляційної інстанції апелянт та інші особи, які беруть участь у справі не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відмовляючи в забезпеченні позову суд першої інстанції виходив, зокрема, з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності,обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін та наявності зв'язку між заходом забезпечення позову та предметом позову.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів дійшла висновку, що постановлена ухвала відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, виходячи зі змісту ч.1 ст.151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч.ч.2,3 ст.151 ЦПК України).

Позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; ) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам; 8) встановленням обов'язку вчинити дії щодо унеможливлення доступу користувачів мережі Інтернет до об'єктів права інтелектуальної власності, правомірність використання (розміщення) яких у мережі Інтернет є предметом спору (ч.1 ст.152 ЦПК України).

Виходячи з роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи з роз'яснень п.2 вищевказаної постанови, недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

У п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 07 лютого 2014 року роз'яснено, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду. Разом із тим до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа (п. 4 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Підстави та порядок зупинення стягнення на підставі виконавчого листа визначені ст. 151-153 ЦПК України.

Так, п. 6 ч. 1 ст. 152 ЦПК України передбачає право суду забезпечити позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку. Тобто такий вид забезпечення може бути застосований тільки для забезпечення позову (скарги) при оскарженні виконавчого документа.

Як встановлено в ході розгляду даної справи, в провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області перебуває виконавче провадження ВП №53233002 з примусового виконання виконавчого листа №295/4435/14-ц, виданого 18 листопада 2016 року Богунським районним судом міста Житомира про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 077 698 грн. доларів 88 центів, що еквівалентно 12 816 102 грн. 85 коп., станом на 24 червня 2014 року, а також судового збору в сумі 3 654 грн. 00 коп. Тобто, виконавчий лист, що перебуває на виконанні, видано на підставі судового рішення (а.с.38-39), яке набрало законної сили.

Таким чином, в даному випадку не має місце оскарження боржником виконавчого документу в судовому порядку, а забезпечення позову шляхом зупинення виконання судового рішення, що набрало законної сили, законом не передбачено.

А отже доводи апелянта жодним чином не спростовують законних і обґрунтованих висновків суду, у зв'язку з чим відхиляються колегією суддів.

Постановлена судом ухвала відповідає вимогам процесуального закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому остання має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: О.В.Шахова

Я.В.Головачов