Справа №591/2370/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1659/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору довічного утримання, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що їй належить квартира АДРЕСА_1 (колишня ОСОБА_7) в м. Суми. 02 березня 2017 року вона уклала з ОСОБА_5 договір довічного утримання, від імені ОСОБА_5 при укладенні договору діяв ОСОБА_8 Відповідно до п. 1.1 договору позивач передала у власність відповідачу належну їй на праві власності вказану вище квартиру. ОСОБА_5 зобовязалася сплачувати ОСОБА_3 щомісячно 600 грн., щомісячно оплачувати житлово-комунальні послуги. Крім того, позивач отримала одноразове грошове утримання, визначене за спільною згодою сторін у розмірі 30 000 грн. і мобільний телефон у подарунок. Вважає, що вказаний договір вона уклала помилково, так як вважала, що їй додатково щорічно будуть надаватися путівки для лікування в санаторії, але як виявилося пізніше, вказана путівка буде надана лише один раз. Дана помилка має істотне значення. Позивач страждає рядом захворювань, потребує постійного лікування. Вона зверталася до відповідача з питанням розірвання договору, однак в добровільному порядку відповідач вирішувати дане питання не бажає. Просить визнати договір довічного утримання, укладений між нею та ОСОБА_5 02 березня 2017 року, недійсним.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що рішення необґрунтоване, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що при укладенні договору ОСОБА_3 вважала, що договір буде укладений з організацією «Єдність поколінь», а не з фізичною особою. Позивач є людиною похилого віку, має невисоку пенсію, незадовільний стан здоровя, їй необхідне санаторно-курортне лікування щорічно, тому зазначає, що договір довічного утримання вона уклала помилково, так як вважала, що путівки для лікування в санаторії їй будуть надаватися щорічно. Тобто вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, адже громадською організацією розповсюджувалася реклама по радіо і в газетах, що громадська організація пенсіонерам, які уклали договір довічного утримання надає одноразове грошове утримання, щомісячне грошове утримання, оплачує комунальні послуги та путівки для санаторно-курортного лікування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника адвоката ОСОБА_4, представника відповідача адвоката ОСОБА_9 та приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача, що договір довічного утримання був укладений нею під впливом помилки, не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, в інтересах якої діяв ОСОБА_8, укладено договір довічного утримання (далі Договір), згідно умов якого позивач передала у власність ОСОБА_5 належну їй на праві особистої приватної власності квартиру під № 69, що знаходиться у м. Суми, вул. І. Сірка (колишня ОСОБА_7), буд. № 41, а ОСОБА_5 зобовязалася довічно утримувати позивача на умовах цього Договору, щомісячно сплачувати їй 600 грн., щомісячно оплачувати житлово-комунальні послуги. (а. с. 6-7).

Згідно пункту 3.3.7 Договору одноразове грошове утримання було визначено за спільною згодою сторін у розмірі 30 000 грн., які відчужувач отримала повністю від набувача перед підписанням Договору.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Договору сторони підтверджують, що цей Договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, договір здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони підтверджують, що вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Встановлення дійсних намірів кожної із сторін правочину було здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Пунктом 4.7 Договору передбачено, що істотними умовами договору вважатимуться вчасна оплата щомісячних платежів, довічне право на проживання відчужувача у вказаній квартирі та інші обовязкові умови, передбачені законодавством України.

Також судом першої інстанції встановлено, що 23 лютого 2017 року позивач зверталася із письмовою заявою до ГО «Єдність поколінь» щодо розгляду питання про можливість укладення з нею договору довічного утримання. В Додатку № 1 до даної заяви вона підтвердила, що за умови підписання Договору довічного утримання нею буде отримано одноразове грошове утримання у розмірі 30 000 грн., щомісячну виплату у розмірі 600 грн., оплату комунальних послуг, абонентську плату за телефон, електроенергію в обсязі до 100 кВт, водопостачання в обсязі гаряча вода 4 куб.м, холодна вода 4 куб. м, соціальний пакет кабельного телебачення та оплата послуг домофона, вивезення ТПВ, обслуговування ліфтів, газ, радіоточки (а. с. 38-39).

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач, укладаючи договір довічного утримання розуміла його умови, усвідомлювала, що договором не передбачена така умова, як щорічне надання санаторно-курортного лікування. Нею не було доведено, що вона помилялася саме щодо правової природи правочину. А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного договору довічного утримання в порядку статті 229 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги, за встановлених обставин, не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування оскаржуваного рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -