№ 2-7989/11
провадження 4-с/201/16/2017
УХВАЛА

18 травня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк», заінтересовані особи державний виконавець Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2, Жовтневий відділ державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області і ОСОБА_3 на дії державного виконавця, про визнання постанови державного виконавця протиправною і скасування постанови про повернення виконавчого документу,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося з позовом до суду до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Справа була розглянута по суті, винесене заочне рішення суду від 09 червня 2011року про задоволення позовних вимог в повному обсязі. ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про перегляд вказаного заочного рішення і ухвалою суду від 15 липня 2011 року вказана заява залишена без задоволення. Вказане рішення суду було оскаржене в апеляційному порядку на загальних підставах і ухвалою апеляційного суду від 15 вересня 2011 року цю скаргу повернуто апелянту через не усунення недоліків цієї апеляційної скарги.

Вказане рішення набрало законної сили, по справі були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника, було відкрито виконавче провадження, яке почало виконуватися.

ПАТ «ВіЕйБі Банк» 23 листопада 2016 року звернулося до суду зі скаргою на протиправні дії та рішення державного виконавця у вказаному виконавчому провадженні винесення постанови від 19 серпня 2016 року про повернення виконавчого листа про стягнення на їх користь судом коштів. В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що державний виконавець Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 не виконала вимог ст. 7, 11, 19, 25, 82 Закону України «Про виконавче провадження» та повернув до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська виконавчий лист стягувану через відсутність майна в боржника, чого не повинен був робити, потрібно продовжувати було роботу по виконавчому провадженню і встановлювати інше майно боржника. Керівник вказаного ВДВС не прослідкував за вказаним і незаконно затвердив вказану постанову державного виконавця. Державний виконавець також не повідомив заявника своєчасно про повернення виконавчого листа та закриття виконавчого провадження, не розяснив їй її права, не вирішив навіть питання зупинення виконавчого провадження; вважає вказані і інші дії державного виконавця неправомірними, протиправним та просила визнати неправомірними дії державного виконавця Жовтневого ВДВС ОСОБА_2, який не виконав вищезазначених вимог Закону України «Про виконавче провадження», крім того, спричинив умови, за яких може бути неможливим відновлення прав заявника та законних інтересів в результаті незаконного повернення виконавчого листа та закриття провадження, ставить питання про скасування вказаної постанови від 19 серпня 2016 року про повернення виконавчого листа до суду і закриття виконавчого провадження, задовольнивши скаргу в повному обсязі..

Державний виконавець Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 і представник Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили (а повідомлені не є поважними). Вказаним, на думку суду, фактично не заперечували проти розгляду скарги за їх відсутності (хоча і просили справу без них не слухати). Їх заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з їх боку не було та винесені ними постанови про відкриття провадження, закриття провадження і інш. є правомірними. На письмові звернення заявника вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно скаржника на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вимоги скарги не доведені. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаних осіб згідно ст. 386 ЦПК України.

Представник ОСОБА_3 також заперечував проти скарги і його заперечення свідчать про те, що порушень закону з їх боку не було, винесені постанови про відкриття провадження, закриття провадження і інш. є правомірними. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно скаржника на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вимоги скарги не доведені. Суд вважає можливим розгляд справи і без вказаної особи згідно ст. 386 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу не обгрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до п. 1 положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 30 грудня 1997 року N 1396/97, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство юстиції України є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади щодо забезпечення реалізації державної правової політики. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, державний виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2011року задоволено позовні вимоги банку в повному обсязі. Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про перегляд вказаного заочного рішення і ухвалою суду від 15 липня 2011 року вказана заява залишена без задоволення. Вказане рішення суду було оскаржене в апеляційному порядку на загальних підставах і ухвалою апеляційного суду від 15 вересня 2011 року цю скаргу повернуто апелянту через не усунення недоліків цієї апеляційної скарги.

Вказане рішення набрало законної сили, по справі були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника, було відкрито виконавче провадження, яке почало виконуватися.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Відповідно до ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася про порушення її прав чи свобод.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження. якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути предявлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Судом зясовано, що в провадженні Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області (державний виконавець Савостіна О.В.) знаходиться виконавче провадження: 15 березня 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по даній справі. Копії даної постанови було надіслано сторонам виконавчого провадження. 15 березня 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника по відкритому виконавчому провадженню. Копії даної постанови було надіслано сторонам виконавчого провадження та відповідним реєструючим установам. Надіслані запити до державних реєстрів нерухомого та не рухомого майна відповідно до відповідей з яких майно у боржника відсутнє. Надіслані запити до державної податкової інспекції, управління пенсійного фонду України, Територіального сервісного центру «ДМБТІ», ДП «Центр земельного кадастру», ДРФ, Інспекції державного технічного нагляду. 22 липня 2016 року винесено постанову про арешт рахунків та коштів на них. Підготовлено та направлено платіжні вимоги на рахунки боржника. 25 квітня 2016 року та 03 серпня 2016 року здійснено вихід за адресою місця реєстрації боржника.

Отже посилання скаржником на всі пункти ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» як на ті, що не були виконанні державним виконавцем, а також на думку скаржника наявний прояв безвідповідальності та халатності з боку державного виконавця не відповідає дійсності у зв'язку з переліком вище наведених дій державного виконавця в межах виконавчого провадження.

Стосовно змісту скарги та пояснень поданої скаржником: вони не є змістовними та такими що дійсно містять будь-які порушення закону з боку державного виконавця, а також більше схожі, на звичайне цитування різноманітних норм права. Скаржник посилається на різноманітні норми права, в тому числі на Конституцію України, але жодного разу не пояснює, яким чином саме ця норма права, було порушена державним виконавцем, при здійсненні ним посадових обов'язків. Так наприклад в скарзі зазначено, що ст. 58 Конституції України була порушена та розкрито зміст цієї статі: а саме « судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.» Хоча насправді дана стаття має інший текст, а саме «Закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.». Та навіть, якщо зважити на помилку у нумерації статі, все одно не стає зрозумілим, яким чином державний виконавець, спроможний порушити те, на що посилається скаржник. Що саме з цієї норми зазначеній у скарзі, було порушено державним виконавцем, те що рішення ухвалюються судами України, чи те що вони не діють на всій території України, та до якого саме порушення був причетний державний виконавець дана інформація не міститься у скарзі.

Те саме стосується і інших посилань скаржника на законодавство України з яких не зрозуміло, які саме порушення мав на увазі Скаржник та яким чином згадані скаржником норми, відносяться до зазначених правовідносин у виконавчому проваджені. З вищезазначеного стає зрозуміло, що перелік норм діючого законодавства перелічених у скарзі, не корелюється з твердженням скаржника про те, що державним виконавцем було проявлено безвідповідальність, недбалість та халатність. А також під жодною нормою згаданою у скарзі не міститься фактів її порушення державним виконавцем.

Стосовно змісту пояснень по справі скаржником. Скаржником зазначається, що відповідно до інструкції затвердженої наказом МВС від 25 червня 2002 року працівники органів внутрішніх справ у разі необхідності залучаються державними виконавцями до розшуку боржників. Також наявне посилання скаржника до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» з приводу не звернення до суду державного виконавця, що до розшуку заінтересованої особи. Отже місце реєстрації заінтересованої особи відоме але заінтересована особа тимчасово не знаходився за цією адресою. Також самим скаржником процитовано вищезазначену норму де зазначено, що органи внутрішніх справ залучаються у разі необхідності, але такої необхідності державний виконавець не вбачав. Право залучати органи внутрішніх справ є правом державного виконавця, а не його обов'язком. З приводу не звернення до суду державного виконавця, що до розшуку заінтересованої особи то таку «бездіяльність» на думку скаржника він мав право оскаржити відповідно до ч. 4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» «Не звернення державного виконавця до суду у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, а також інші дії та бездіяльність державного виконавця, пов'язані з розшуком боржника або його майна, можуть бути оскаржені у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.», але оскарження з цих підстав відсутнє по цей час, що дає нам розуміння того, що скаржник на протязі всього часу проведення виконавчого провадження не був проти такого порядку дії у виконавчому провадженні, у зворотному випадку він би оскаржив «бездіяльність» державного виконавця в строк передбачений вище зазначеною статтею.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»: «Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо... 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;..». Державним виконавцем були проведенні всі можливі дії, що до виявлення майна боржника, але будь яке майно не було виявлено, отже державний виконавцем на законних підставах, було повернуто виконавчий документ стягувачу.

Також ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено:«Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання...».

Таким чином скаржником був обраний не належний спосіб захисту свої прав, скаржник має право пред'явити виконавчий документ до виконання повторно. У зв'язку з вище викладеним постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 серпня 2016 року по виконавчому провадженню № 50474857 винесена з дотримання законодавства України та закиди, що до прояву безвідповідальності та халатності з боку державного виконавця не відповідають дійсності та є недостовірними стосовно предмету оскарження.

Відповідно до статті 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Положеннями ст. 385 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідності до ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» та ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень судів та інших органів і (посадових осіб) в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства Юстиції України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1, 2, 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Згідно ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу. У разі необхідності перевірки інформації щодо наявності боржника чи його майна або його місця роботи на території, на яка не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець може своєю мотивованою постановою, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований, доручити проведення перевірки вказаної інформації відповідному відділу державної виконавчої служби.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга подається в десятиденний термін з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. В пункті 6 ОСОБА_4 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-152/0/4-13 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» передбачено, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби та їх посадових осіб, який судам і потрібно враховувати, а не загальний строк, визначений статтею 385 ЦПК України. А тому десятиденний строк обчислюється з моменту одержання заявником копії відповідної постанови, в тому числі і про закінчення виконавчого провадження (стаття 49).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями. встановленими статтею 386 ЦПК України. Статтею 386 ЦПК України визначено вичерпний перелік осіб, за участю яких суд розглядає скаргу, а саме: за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржують ся, присутність інших учасників виконавчого провадження законом не передбачена, в звязку з чим суд не має правових підстав для залишення скарги без розгляду або повернення її заявнику через не залучення до розгляду скарги інших учасників виконавчого провадження.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. З Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню, в тому числі, такі виконавчі документи виконавчі листи судів у цивільних справах у випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на і території України.

Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки предявлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі головним державним виконавцем зроблене все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей державний виконавець не допустив неправомірні дії та бездіяльність, а начальник вказаного відділу здійснював відповідний контроль за цим.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що скарга не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника на скарзі, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» в задоволенні скарги на дії державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Жовтневий ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області і ОСОБА_3 про визнання постанови державного виконавця протиправною і скасування постанови про повернення виконавчого документу відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 27, 31, 32, 45, 48, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 383 388, 210, 293 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський ОСОБА_1» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» в задоволенні скарги на дії державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересовані особи Жовтневий відділ державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області і ОСОБА_3 про визнання постанови державного виконавця протиправною і скасування постанови про повернення виконавчого документу відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 5 днів з дня проголошення ухвали, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя -