Головуючий суду 1 інстанції - Москаленко В.В.
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 425/2682/16-ц
Провадження № 22ц/782/181/17
УХВАЛА

Іменем України

11 травня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Луганської В.М., Коротенка Є.В.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в обґрунтування якого вказав, що 01 серпня 2013 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу грошові кошти в сумі 138000 грн., а відповідач зобов'язався повернути вказану суму в строк до 31 грудня 2015 року шляхом щомісячного погашення, що підтверджується розпискою, написаною відповідачем 01 серпня 2013 року.

Позивач на виконання вказаного договору позики передав відповідачу грошові кошти в сумі 138000 грн. Відповідач умови договору не виконав, грошові кошти не повернув.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 202238,84 грн., з яких 138000 - сума боргу за розпискою від 01 серпня 2013 року, 57341,54 грн. - інфляційні нарахування за період з 01 жовтня 2013 року по 31 червня 2016 року, 6897,30 грн. - 3 % річних за період з 01 жовтня 2013 року по 31 червня 2016 року, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволені. Суд стягнув з ОСОБА_2на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 138000 грн., інфляційні втрати за період з 01 жовтня 2013 року по 30 червня 2016 року в сумі 57341,54 грн. та 3 % річних за період з 01 жовтня 2013 року по 30 червня 2016 року в сумі 6897,30 грн., в всього стягнуто 202238,84 грн. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, надав письмові заперечення на апеляційну скаргу та заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав.

Відповідач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановленні факти про те, що 01 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача 138000 грн. та зобов'язався повернути їх в строк до 31 грудня 2015 року щомісячними платежами, що підтверджується розпискою від 01 серпня 2013 року.

Відповідач борг не повернув. Сума основного боргу складає 138000 грн., сума інфляційних нарахувань - 57341,54 грн., 3% річних - 6897,30 грн., а всього - 202238,84 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем.

Судом не взято до уваги пояснення відповідача про те, що сума 138000 грн. йому не передавалась, оскільки відповідач власноручно, що ним не оспорювалося в судовому засідання, написав розписку про отримання ним в борг 138000 грн. та зобов'язався повернути їх. Крім того, з моменту написання розписки і по час ухвалення рішення по справі відповідач не оспорював договір позики з підстав не отримання грошових коштів від позивача, у відповідності до положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України.

Також судом першої інстанції не взято до уваги пояснення відповідача про те, що рішенням господарського суду від 24 листопада 2014 року вже фактично стягнуто з нього борг у сумі 138000 грн., оскільки рішення господарського суду Харківської області ухвалено стосовно спору між юридичними особами ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» та ТОВ «Віадук» щодо боргу за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № 36 від 01 січня 2012 року, а договір позики від 01 серпня 2013 року укладений між фізичними особами. І незважаючи на те, що ОСОБА_3 є одним із засновників ТОВ «Віадук», а ОСОБА_2 є засновником та керівником ТОВ «Сєв-Транс-Логістік», суд не ототожив договір позики, укладений між ними як фізичними особами, з договором, який укладений між підприємствами, засновниками яких вони є, оскільки зазначені договори є двома різними договорами з різними сторонами, предметом, умовами.

Також суд виходив з того, що за розпискою від 01 серпня 2013 року позивач зобов'язується не пред'являти претензії до ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» по боргу за дизельне пальне за умовою повернення боргу по розписці від 01 серпня 2013 року в сумі 138000 грн., тобто існує два борга - борг за дизельне пальне між підприємствами і борг між фізичними особами в сумі 138000 грн.

Судом не взято до уваги наданий відповідачем розрахунок боргів по підприємству ТОВ «Сєв-Транс-Логістік», в якому зазначена сума 138669 грн., оскільки в ньому відсутні обов'язкові реквізити документу - дата, підписи, штамп, печатка та ін.

Тому суд першої інстанції, приймаючи до уваги вказані обставини, керуючись положеннями на ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики від 01 серпня 2013 року в сумі 138000 грн. та інфляційні витрати, три відсотка річних підлягають задоволенню.

Вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики є незаконними у зв'язку з тим, що відповідач не може двічі відповідати перед ОСОБА_3 за один і той же борг, а саме за борг ТОВ «Сєв-Транс-Логістік»перед ТОВ «Віадук» не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З наданої позивачем розписки вбачається, що 01 серпня 2013 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 138000 грн., тазобов'язався вказаний борг повернути до 31 грудня 2015 року шляхом щомісячного погашення. Відповідачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не заперечувалося, що розписка була написана ним власноручно.

Отже, між сторонами по справі, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як фізичними особами,виникли правовідносини за договором позики грошової суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми або речей.

Колегія суддів з урахуванням положень ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК України, враховує правову позицію Верховного Суду України за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка викладена у постанові № 6-63 цс13 від 18.09.2013 року, постанові № 6-2789цс16 від 18.01.2017 року згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Ст. 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Тобто доказом, підтверджуючим виконання зобов'язання є наявність боргового документу (оригіналу розписки) у боржника або розписка кредитора про отримання боргу.

Оригінал розписки від 01 серпня 2013 року наданий позивачем та приєднаний до матеріалів справи, і це свідчить про невиконання відповідачем свого обов'язку щодо повернення боргу за договором.

Посилання відповідача на те, що сума за договором позики є сумою боргу яка виникла у ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» перед ТОВ «Віадук» за поставлені нафтопродукти на підставі договору № 36 від 01.01.2012 року є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.11.2014 року стягнуто з ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» на користь ТОВ «Віадук» борг за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № 36 від 01.01.2012 року в сумі 284765,38 грн.

Отже, правовідносини щодо договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 36 від 01.01.2012 року, на який посилається відповідач, виникли між юридичними особами ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» та ТОВ «Віадук».

Крім того, посилання відповідача на те, що сума 138000 грн., яка зазначена у розписці від 01 серпня 2013 року, є сумою боргу яка виникла у ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» перед ТОВ «Віадук» за поставлені нафтопродукти не відповідають матеріалам справи, оскільки рішенням Господарського суду Харківської області від 24.11.2014 року встановлено, що борг ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» за договором купівлі-продажу нафтопродуктів складає 284765,38 грн.

Твердження відповідача про те, що доказом, підтверджуючим наявність заборгованості ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» перед ТОВ «Віадук» саме в сумі 138000 грн. є записи, зроблені власноручно ОСОБА_3 (а.с. 48) не заслуговують на увагу, оскільки доказами, що підтверджують наявність заборгованості між юридичними особами є первинні документи чи акт звірки належним чином оформлений. На зазначеному відповідачем аркуші містяться лише цифри, без зазначення назви документу, дати складання, назв підприємств, прізвищ, імен по батькові осіб, які складали документ; відсутні підписи, печатки.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань директором ТОВ «Віадук» є ОСОБА_4, підписантом ОСОБА_5, а одним із засновників є ОСОБА_3.

Згідно відомостей з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань засновником та директором ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» є ОСОБА_6.

Зазначені вище обставини свідчать про те, позивач ОСОБА_3 не є директором ТОВ «Віадук».

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що рішення Господарського суду Харківської області від 24.11.2014 року ним отримано приблизно рік чи два тому назад.

Однак, з часу отримання рішення господарського суду від 24.11.2014 року про стягнення з ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» за договором купівлі-продажу нафтопродуктів, ОСОБА_6 не оспорював договір позики від 01 серпня 2013 року з підстав його безгрошовості, чи з інших підстав, чи укладення під впливом обману. В матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення відповідача до правоохоронних органів із заявами щодо укладення договору позики. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що до правоохоронних органів з зазначених вище обставин не звертався.

Тобто, в даному випадку обставини виникнення між сторонами боргового зобов'язання, які наведені позивачем в обґрунтування своїх вимог, відповідачем будь-яким чином не спростовані, дійсність боргової розписки, тобто підписання її саме ОСОБА_6 не заперечується.

Посилання відповідача на розписку написану ОСОБА_3 стосовно не пред'явлення претензій к ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» за боргом ТОВ «Віадук» за поставлене дизельне паливо за умови повернення боргу по розписці в сумі 138000 грн. не заслуговують на увагу, оскільки як зазначалося вище ОСОБА_3 не був директором ТОВ «Віадук», тому не міг від імені товариства надавати будь-які гарантії іншим особам, що стосується діяльності товариства.

Посилання апелянта на те, що він не отримував від позивача грошові кошти 01 серпня 2013 року, що підтверджується показами свідка ОСОБА_7, який був присутній при домовленості позивача і відповідача під час написання розписок один одному, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_2 до моменту пред'явлення позову про повернення боргу не оскаржувався договір позики з підстав його безгрошовості, чи з інших підстав.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем не надано суду належних та допустимих письмових доказів з урахуванням положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, які передбачають, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування,неотримання грошей за вказаною розпискою від 01 серпня 2013 року, що є його обов'язком згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

Сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, явка позивача в судове засідання визнана обов'язковою.

Однак, позивачем на адресу суду направлена заява, в якій він просить розглядати справу без його участі, оскільки не має можливості прибути в судове засідання, зазначаючи, що ним надані письмові заперечення на апеляційну скаргу та його інтереси в суді представляє представник.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Таким чином, оскільки позивачем надані заперечення на апеляційну скаргу, його інтереси в суді представляє представник, який надав пояснення по справі, то неявка позивача до суду не перешкоджає розглядові справи.

Посилання відповідача на те, що обставини написання розписки та домовленості між сторонами можуть бути підтверджені показами свідка ОСОБА_8, який викликався до суду, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Свідок викликався до судового засідання, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, однак не з'являвся, при цьому надавши заяву, в якій посилаючись на ст. 63 Конституції виклав обставини, з яких не може з'явитися до суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що факти на підтвердження яких відповідачем заявлялося клопотання про виклик свідка не можуть доводитися свідченнями свідка.

Доводи апеляційної скарги скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення у касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: