Справа № 363/86/15-ц Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/4775/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 13.12.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки та розподіл житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в натурі,-

встановила:

у січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_2 є власником 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в смт. Димер, вул. Бударіна, 37, а власником іншої 1/3 частини зазначеного будинку є ОСОБА_3

На підставі державних актів на право власності сторони по справі мають право власності на присадибну земельну ділянку для обслуговування названого житлового будинку та господарських споруд.

Позивач є власником земельної ділянки площею 0, 1081га., а ОСОБА_3 є власником 0,1242га.

ОСОБА_2 стверджує, що це є порушенням його прав та законних інтересів, оскільки ОСОБА_3. для обслуговування 1/3 частини житлового будинку має більшу площу присадибної земельної ділянки ніж він, у звязку з чим просив належне їм житловий будинок.

Після уточнення позовних вимог позивач просив - визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі йому земельної ділянки площею 0,1081га., для обслуговування частини житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер; - скасувати державний акт серії ЯЛ №323549, кадастровий номер :11:2720707, що посвідчує його право на зазначену земельну ділянку; - визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 року в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1242га., для обслуговування частини житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер; - скасувати державний акт серії ЯК №871280, кадастровий номер :11:272:0706 виданий на імя ОСОБА_4, на названу земельну ділянку; - скасувати договір №2-2384 дарування земельної ділянки площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер, Вишгородського району Київської області, кадастровий номер :11:272:0706, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 30.09.2011 року та посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної кантори ОСОБА_5; - ухвалити рішення про розподіл житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер Вишгородського району Київської області в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників, однак із врахуванням наступного фактичного користування виділивши позивачу квартиру №2 загальною площею 47,8 м.кв., житловою - 32,5 м.кв. (згідно технічного паспорту на будинок), що складається з: кухні, площею 6,9 м.кв., житлової кімнати, площею 10,1 м.кв., житлової кімнати, площею 9,6 м.кв., житлової кімнати 12,8 м.кв., коридору 4,7, м.кв. кладової 3,7 м.кв.; а ОСОБА_3 - квартиру №1 загальною площею 30,0 м.кв., житловою площею - 12,8 м.кв. (згідно технічного паспорту на будинок), що складається з: кухні площею 9,3 м.кв., житлової кімнати, площею 12,8 м.кв, коридору 4,8, м.кв. кладової 3,1 м.кв.; - ухвалити рішення про розподіл надвірних будівель та господарських споруд по зазначеній адресі і виділивши: ОСОБА_2 погреб «В» площею 14,2 м.кв., сарай-кухню «З» 26,8 м.кв., туалет «К» площею 1,6 м.кв., ОСОБА_3 погрібник «Г» площею 17,6 м.кв., погреб «Г» площею 6,5 м.кв., сарай «Ж» площею 26,4 м.кв. туалет «Д» площею 1.1 м.кв., огорожу «1-26» залишити у спільному користуванні; - витребувати з ОСОБА_3 правовстановлюючі документи на належну їй частину житлового будинку та земельну ділянку, а також судові витрати розподілити пропорційно між відповідачами.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року позов задовено частково.

Розподілено житловий будинок який розташований за адресою: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Бударіна, будинок 37 між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до висновку експерта від 25.03.2016 року за № 12847/15-43/5056/16-43, а саме виділити: ОСОБА_2 квартиру № 2, загальною площею 47,8 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м. (згідно технічного паспорту на будинок), що складається з: кухні, площею 6,9 кв.м., житлової кімнати, площею 10,1 кв.м., житлової кімнати, площею 9,6 кв.м., житлової кімнати 12,8 кв.м., коридору 4,7 кв.м., та кладової 3,7 кв.м.; ОСОБА_3 квартиру № 1, загальною площею 30,0 кв.м., житловою площею 12,8 кв.м. (згідно технічного паспорту на будинок), що складається з: кухні, площею 9,3 кв.м., житлової кімнати, площею 12,8 кв.м., коридору 4,8 кв.м., кладової 3,1 кв.м. Розподілено надвірні будівлі та господарські споруди, які розташовані за адресою: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Бударіна, будинок 37 між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до висновку експерта від 25.03.2016 року за № 12847/15-43/5056/16-43, а саме виділено: ОСОБА_2 погреб «В» площею 14,2 кв.м., сарай-кухню «З» 26,8 кв.м., та туалет «К» площею 1,6 кв.м.; ОСОБА_3 погрібник «Г» площею 17,6 кв.м., погреб «під Г» площею 6,5 кв.м., сарай «Ж» площею 26,4 кв.м. та туалет «Д» площею 1,1 кв.м.; огорожу «1-26» площею 1,1 кв.м. залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачені судові витрати у розмірі 100 грн. судового збору та 50 відсотків вартості експертизи у розмірі 3 993,06 грн., а загалом 4 093,06 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено неправомірно, а також з неправильним застосуванням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що земельні ділянки позивача і відповідача та їх спільний будинок знаходиться за однією адресою по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер Вишгородського району Київської області. Апелянт, вважає, що в даному випадку право власності на земельну ділянку під будинком позивача та відповідача визначається пропорційно до їх часток права власності на житловий будинок.

ОСОБА_2 стверджує, що у позивача у власності має бути 2/3 частини земельної ділянки під будинком, а у відповідача 1/3 частини.

Апелянт, вважає, безпідставними твердження суду першої інстанції про те, що позивач дізнався про своє порушене право у вересні 2011 року.

Дана обставина не відповідає дійсності, оскільки позивач нічого не знав про наявність Договору дарування №2-2384 від 30.09.2011 року за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку.

На момент укладення Договору дарування 2-2384 від 30.09.2011 року діяла норма п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, де зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширювалася.

Вищезазначена норма п.4 ч.1 ст.268 ЦК України втратила чинність 15.01.2012 року.

Апелянт, зазначає, що не можливо було судом першої інстанції врахувати строк позовної давності по Договору дарування від 30.09.2011 року в той період, коли законодавець не передбачав строк позовної давності на вказані правовідносини, а також взагалі без дослідження та врахування часу порушення права власності позивача.

Вважає, що судом було проігноровано обставини, що 05.11.2014 року позивач уклав із ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» договір на відновлення на місцевості зовнішніх меж земельної ділянки по вул. Бударіна, 37 смт. Димер Вишгородського району Київської області, з метою правильного встановлення паркану по межі суміжних з відповідачем земельних ділянок.

Після виконання вказаного договору щодо проведення замірів та винесення в натуру земельної ділянки, виявилося що державний акт позивача та державний акт, що посвідчує право власності ОСОБА_3 на землю, не відповідають вимогам чинного законодавства та лежать у базі з порушенням координат, про що землевпорядною організацією надано відповідні документи, що є в матеріалах справи.

Апелянт, зазначає, що після того як йому стали відомі дані обставини щодо порушення законодавства та його прав, позивачем і було подано відповідний позов з урахування строків позовної давності.

Просив частково скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним та скасувати рішення Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1081га., по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер; визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯЛ №323549, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, площею 0,1081га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна в смт. Димер, кадастровий номер :11:2720:0707; визнати недійсним та скасувати рішення Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер; визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯК №871280, зареєстрований в книзі записів реєстрації актів на право власності на землю за № 96, на земельну ділянку площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер, кадастровий номер :11:2720:0706; визнати недійсним та скасувати договір дарування №2-2384 від 30.09.2011 року, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_6, згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер Вишгородського району Київської області, кадастровий номер :11:2720:0706; в іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер Вишгородського району Київської області на підставі ухвали Вишгородського районного суду про затвердження мирової угоди від 18.11.1998 року (а.с.8).

Рішенням виконавчого комітету Димерської селищної ради №15 від 25.01.2000 року ОСОБА_4 передано у приватну власність 0,105га., для обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер (а.с.11).

Рішенням Димерської селищної ради №94-11-ХХІУ від 24.11.2004 року ОСОБА_2 передано у приватну власність 0,8га., для обслуговування 1/2 частини житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер Вишгородського району Київської області (а.с. 9-10).

Рішенням Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 року затверджено технічну документацію та вирішено рахувати зокрема за ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1081га., для обслуговування житлового будинку, а також вирішено внести зміни в рішення № 94-11-ХХІУ від 24.11.2004 року (а.с. 71).

Даним рішенням за ОСОБА_4 також було затверджено технічну документацію та вирішено рахувати земельну ділянку площею 0,1242га., (а.с.71).

На виконання зазначеного рішення селищної ради виготовлено державний акт серії ЯЛ №323549 на імя ОСОБА_2, що посвідчує право його приватної власності на земельну ділянку площею 0,1081га., (а.с.18).

На імя ОСОБА_4 також було виготовлено державний акт серії ЯК №871280, що посвідчує її право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га. (а.с. 88).

30 вересня 2011 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1242га., про що на вищевказаному державному акті нотаріусом зроблено відмітку про перехід права власності на землю у звязку з її відчуженням (а.с.88-92).

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності встановлений законом.

З такими висновками колегія суддів у повній мірі погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам, оскаржуване судове рішення не відповідає.

Так, суд першої інстанції прийшов до висновку, що право ОСОБА_2 на предявлення вищезазначених вимог виникло у вересні 2011 року, з часу коли ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1242га., а саме з дати договору дарування №2-2384 від 30.09.2011 року.

З такими твердження колегія суддів не погоджується, адже в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивач дізнався про договір дарування саме у вересні 2011 року.

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На момент укладання договору дарування № 2-2384 від 30.09.2011 року діяла норма п.4 ч.1. ст. 268 ЦК України, де було зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або місцевого самоврядування, якими порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Вищезазначена норма п.4 ч.1. ст. 268 ЦК України втратила чинність 15 січня 2012 року.

Таким чином до 15 січня 2012 року на вказані правовідносини позовна давність не поширювалась, а почала застосовуватися лише після вказаної дати.

Отже, з моменту вступу в силу змін до ст.268 ЦК України (15.01.2012 р.) до подання позову до суду (24.12.2014 р.) трирічний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України не сплинув, таким чином даний строк позовної давності позивачем не є пропущеним.

Колегією суддів було зясовано, що рішенням сесії Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 року затвердженно технічну документацію щодо передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1242 га.

На виконання даного рішення селищної ради на імя ОСОБА_4 було виготовлено державний акт серії ЯК №871280, що посвідчує її право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га.

30 вересня 2011 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 вищезазначену земельну ділянку, про що на вищевказаному державному акті нотаріусом зроблено відмітку про перехід права власності на землю у звязку з її відчуженням.

Пунктом 4 ст.120 Земельного кодексу Укркаїни у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі, споруди.

Відповідно до ст.121 Земельного кодексу України громадяни України (в редакції станом на липень 2008 року) мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах не більше 0,25га., в селищах не більше 0,15га., в містах не більше 0,10 га.

Враховуючи норми ст.ст.120,121 Земельного кодексу України в смт. Димер за одним домоволодінням має рахуватись земельна ділянка площею до 0,15га., а в разі, якщо будинок належить особам на праві спільної часткової власності, то і земля має належати у долях згідно належних особі часток у приватному будинку.

Однак, на підставі рішення № 337-16-У від 10.07.2008 року було виготовлено державні акти позивачу та відповідачу ОСОБА_4 без врахування даних вимог чинного законодавства, що стало підставою для приватизації землі по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер у значно більшому розмірі на підставі окремих правовстановлюючих документів.

Згідно даних інвентаризації, загальний розмір присадибної земельної ділянки станом на 10.07.2008 року (день прийняття радою рішення) складав 0,2323га., (0,1242 га + 0,1081 га).

Органи місцевого самоврядування не можуть скасувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Оскільки ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органами місцевого самоврядування після їх виконання.

Враховуючи вищевикладене, оскільки оскаржуване рішення є виконаним, воно підлягає скасуванню виключно в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, таки акт визнається недійсним.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін рішення в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину в момент його вчинення ЦК України, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.26 своєї постанови від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

03.03.2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог та уточним предмет позову в якому, крім інших позовних вимог, поставив питання про визнання недійсним та скасувати договір дарування №2-2384 від 30.09.2011 року, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_6, згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер Вишгородського району Київської області, кадастровий номер :11:2720:0706 (т.1 а.с.37-40).

Відповідно до ч.2 п.5 ст.119 позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

На порушення зазначених вище норм права позивачем не обгрунтовано допустимими та належними доказами підстав, які б свідчили про недійсність договору дарування.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив всі фактичні обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки.

В іншій частині рішення суду першої інстанції стронами не оскаржувалося і тому не переглядалося судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів про право власності на земельні ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним та скасувати рішення Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 р. в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1081га., по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер.

Визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯЛ №323549, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, площею 0,1081га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер, кадастровий номер :11:2720:0707.

Визнати недійсним та скасувати рішення Димерської селищної ради №377-16-У від 10.07.2008 р. в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1242га., для будівництвіа та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер.

Визнати недійсним та скасувати державний акт скрії ЯК №871280, зареєстрований в книзі записів реєстрації актів на право власності на землю за №96, на земельну ділянку площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер, кадастровий номер :11:2720:0706.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року, в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсними договору дарування, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді