МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ_________
Справа № 521/3879/17
Пр. №2/521/2985/17
16 листопада 2017 року м.Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Сегеди О.М.
при секретарі - Пасічник О.Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька», ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,
У березні 2017р. ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до Приватного акціонерного товариства «Галицька» (далі ОСОБА_3 «СК «Галицька»), ОСОБА_2, посилаючись на те, що 02 лютого 2016 року о 15:00 годині він припаркував свій автомобіль НОМЕР_1, який належить йому на праві власності по вул. Паркова,7 у м. Одеса та відійшов на СТО. Почув раптом звук удару він повернувся до свого автомобіля, і побачив, що транспортний засіб пошкоджено, а винуватець зник з міста дорожньо-транспортної пригоди. Зазначав, що завдяки відео реєстратору, що знаходився у автомобілі, він побачив усі обставини ДТП та звернувся до Державтоінспекції, працівники якої провели перевірку обставин ДТП. За результатами перевірки, було встановлено, що зіткнення сталося з вини водія ОСОБА_2, який управляв автомобілем НОМЕР_2. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 05 квітня 2016р. ОСОБА_2 був визнаний винним в порушенні п.13.1 ПДР України і у вчиненні ДТП, та був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України у вигляді штрафу у розмірі 340,00грн.
Оскільки на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ОСОБА_3 «СК «Галицька» за полісом №АЕ 6856338 від 01 серпня 2016р., позивач повідомив ОСОБА_3 «СК «Галицька» про настання страхового випадку, але у відшкодуванні йому було відмовлено у звязку з тим, що страховий поліс ОСОБА_2 нібито не дійсний, та рекомендовано звернутися до МТСБУ.
Стверджував, що листом МТСБУ йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ОСОБА_3 «СК «Галицька» за полісом №А1 6856338 від 01 серпня 2016р., який є дійсним, а тому саме ОСОБА_3 «СК «Галицька» повинна виплатити страхове відшкодування.
Представник позивача, діючий за довіреністю від 14 листопада 2016року в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити (а.с.40-41, 42).
Представник відповідача ОСОБА_3 «СК «Галицька» в судове засідання не зявився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся в порядку ст.74 ЦПК України (а.с.64,76,77,78,85).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся в порядку ст.74 ЦПК України (а.с.52).
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У звязку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди представника позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.
Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон України №1961-1У) та розділом третім главою 82 книги пятої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Судом встановлено, що 02 лютого 2016 року о 15 годині 05 хвилин, водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_3 в м. Одесі по вул. Паркова,7, недотримався безпечної швидкості та дистанції, не впоровся з керуванням, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1 В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Причиною зіткнення транспортних засобів стало порушення водієм ОСОБА_4 п.13.1 ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306.
Вина ОСОБА_4 підтверджується постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 05 квітня 2016р., відповідно до якої останній був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України у вигляді штрафу у розмірі 340,00грн. (а.с.38).
З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу, а саме автомобіля НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_4, була застрахована ОСОБА_3 «СК «Галицька» за полісом №АЕ 6856338 від 01 серпня 2016р. (а.с.5).
Встановлено, що 12 вересня 2016р. позивач повідомив ОСОБА_3 «СК «Галицька» про настання страхового випадку, що підтверджується листом та повідомленням, але ОСОБА_3 «СК «Галицька» відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що страховий поліс ОСОБА_2 нібито не дійсний, та рекомендовано звернутися до МТСБУ (а.с.12,13).
Листом від 26 серпня 2016 року МТСБУ повідомило позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ОСОБА_3 «СК «Галицька» за полісом №А1 6856338 від 01 серпня 2016р., який є дійсним, а тому саме ОСОБА_3 «СК «Галицька» повинна виплатити страхове відшкодування (а.с.10,11).
Згідно із частинами другою, пятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з абзацом третім пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003р. № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003р. за № 1074/8395 із змінами (далі Методика) - вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Пунктом 2.4. Методики зазначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ.
Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Отже, за змістом указаних положень законодавства вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Згідно з роз'ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992р. N 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну. Постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, проте має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Відповідно до ст.3 Закону України №1961-1У обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України № 1961 -1У у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.
Статтею 9 Закону №1961-1У встановлено, що розмір страхової суми за шкоду заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.
Згідно з ч.3 ст.1 Закону України №1961-1У потерпілі - це треті юридичні та фізичні особи, життю, здоровю та/або майну яких внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом заподіяна шкода.
Статтею 29 Закону України №1961-1У передбачено, що у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлюваним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством...
Пунктом 36.2 ст.36 Закону України №1961-1У передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Судом встановлено, що станом на теперішній час ОСОБА_3 «СК «Галицька» не виплатило позивачу страхове відшкодування.
Пунктами 36.4., 36.5 ст. 36 Закону України №1961-1У передбачено, що виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Виплата страхового відшкодування здійснюється шляхом безготівкового розрахунку.
Згідно ст. 9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
Тобто, франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку.
Згідно з п.19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р. з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (п.5 ч.1 ст. 989 ЦК, п.5 ч.1 ст.991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися , чи є ця подія страховим випадком.
З змісту правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України по справі 6-2808 цс 15 від 20 січня 2016 року вбачається, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Отже, за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.
Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Встановлено, що позивач також поніс витрати по сплаті за проведення авто товарознавчого дослідження в розмірі 850,00грн., що підтверджується квитанцією від 25 лютого 2016р., а також витрати за послуги по розбиранню /оцінці автомобіля в розмірі 199,08грн., що підтверджується актом виконаних робіт (а.с.28).
Отже, відповідно до ст.79 ЦПК України дані витрати підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках.
Судом не встановлено підстав для звільнення відповідачів від відповідальності за завдану ним шкоду.
Що стосується вимог щодо стягнення витрат на оплату телеграм в розмірі 572,16 грн., то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не відносяться до судових витрат.
Судом встановлено, що 29 лютого 2016 року між позивачем та ФОП ОСОБА_5 укладено договір про надання консультаційних послуг та представництва (а.с.40-41).
14 листопада 2016 року ФОП ОСОБА_5 видає на імя ОСОБА_6 довіреність, якою уповноважує останню представляти інтереси довірителя в усіх судових інстанціях (а.с.42).
Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Частиною 2 ст. 84 ЦПК України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Спеціальним законом, який регулює зазначене питання, є Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», частиною першою якого визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Крім того п.47 та п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Встановлено, що в матеріалах справи відсутній розрахунок наданої правової допомоги, та відсутні докази того, що ФОП ОСОБА_5 є адвокатом, та фахівцем в галузі права.
Суд вважає, що представник особи, яка бере участь у справі, за дорученням має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачено статтями 26,42 ЦПК України і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу. ЦПК не відносить до судових витрат витрати за послуги представника у суді.
За таких обставин, суд вважає, що витрати на правову допомогу стягненню не підлягають.
Крім того, суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки витрату на оплату послуг
Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.
На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Судовий збір у справі складає 1493,26 грн., які слід стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частках.
Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд
Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, ст.ст. 22, 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька», ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.
В інший частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Іншими особами, які брали участь у справі, заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: О.М. Сегеда