Справа № 530/315/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
16.05.2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом
ОСОБА_1 до ТОВ "Річен Груп", треті особи: ОСОБА_2, ТОВ "Гадячсир" про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
Позивач, ОСОБА_1, звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ТОВ "Річен Груп", треті особи: ОСОБА_2, ТОВ "Гадячсир" про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач, ТОВ "Річен Груп" належнич чином повідомлений, 18.04.2017 року та 16.05.2017 року в судове засідання не зявився.
Заслухавши пояснення позивача, який підтримав позовні вимоги та дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази та надавши їм відповідну правову оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.
У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.
Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
В судовому засіданні було встановлено, що згідно наказу 3-ї особи-2 від 30.11.2016 р. N9 131-КА позивач був звільнений з роботи з ТОВ «ГАДЯЧСИР» по переводу 30.11.2016 року до відповідача ТОВ «РІЧЕН ГРУП», а прийнятий на роботу до відповідача водієм, з 01.12.2016 р. згідне наказу №10-КА від 30.11.2016р. (витяг з трудової - записи під №25 від 30.11.2016р. та під №26 від 01.12.2016 р.) Одночасно з звільненням позивача, 3-я особа-2 (ТОВ «ГАДЯЧСИР») перерахувала в ТОВ «РІЧЕН ГРУП» грошову компенсацію за невикористану відпустку за 56 днів в сумі 5185,25 грн..
Згідно наказу відповідача № 18-КА від 10.02.2017 р. ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 10.02.2017 р. за угодою сторін (п.1 ст. 36 ЗКпП) з виплатою належної зарплати та грошової компенсації за невикористані відпустки але грошей він не отримував.
В порушення ст. 116 КЗпП України 10.02.2017 року виплати належних йому сум при звільненні не були здійснені і довідка про належні суми виплат при звільненні йому не була видана.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи,організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В звязку з тим, що в день звільнення, тобто 10.02.2017 року, не були проведені виплати при звільненні і не була видана довідка про належні йому суми до виплати при звільненні, він звернувся з письмовою заявою до керівника ТОВ «РІЧЕН ГРУП», надати довідку про належні суми виплат при звільненні та провести з ним, повний розрахунок по заробітній платі.
Довідка по зарплаті так і не було видано позивачу.
Згідно розрахункового листа по з/п за грудень 2016 року борг відповідача по зарплаті становив 8185,86 грн. (з них грошова компенсація 5185,25 грн.).
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду (ст. 225 КЗпП) починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).
Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. При цьому перебіг строку для звернення до суду за захистом порушеного права починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
В звязку з цим суд визначається з характером спірних правовідносин, звертає увагу на те, що на момент звернення позивача до суду з цим позовом остаточний розрахунок ТОВ «РІЧЕН ГРУП» з ним проведено було 10.04.2017 року, коли позивач звернувся із позовню заявою до суду, а тому дійшов до висновку про правові підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки у виплаті належних йому сум, у звязку з цим перевірив обґрунтованість наведених позивачем розрахунків.
Відповідно до абз. З п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку)
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст. 116 цього кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду ( ст. 225 КЗпП України) починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку ( п. 20, п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).
Відсутність фінансово - господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст..117 КЗпП України (Постанова Верховного Суду України від 3 липня 2013 року справа № 6-64 цс 13, яка відповідно до ст.. 360-7 ЦПК Ураїни є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень).
Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.. 116 цього Кодексу. При цьому перебіг строку для звернення до суду за захистом порушеного права починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
Крім того, ст.. 233 КЗпП України передбачає, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком.
Затримка виплати належних сум при звільненні становить 40 робочих днів, це з 10.02.2017 року по повний розрахунок, згідно повідомлення Приватбанку - 10.04.20-17 року.
Середньоденний заробіток становить 181,67 грн. (розрахунок додається). Отже, підприємство, відповідно до правової позиції, визначеної в ст. 117 КЗпП України та Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Постанові Верховного Суду України від 27 березня 2013 року справа № 6-15 цс 13 , повинно виплатити, ОСОБА_1, суму в розмірі: 40 робочих днів х 181, 67 грн./день = 7266,8 грн..
Таким чином ТОВ «РІЧЕН ГРУП», повинно сплатити середній заробіток за порушення сроків виплати належних ОСОБА_1 сум при звільненні 7266,8 грн..
У відповідності до пп. 1 п. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI (із змінами та доповненнями ) судовий збір не сплачувався.
Відповідно до ст.. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
З матеріалів справи вбачається факт порушення строків проведення розрахунку ТОВ «РІЧЕН ГРУП»з працівником, ОСОБА_1.
Позивачем не порушено строку для звернення до суду за захистом порушеного його права.
Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст.. 367 ЦПК України вказано, що суд допускає негайне виконання рішення у справі про присуджені працівникові виплати заробітної плати та не передбачено негайне виконання рішення, а саме стягнення середнього заробітку за час затримки.
Суд бере до уваги, що відповідач повністю виплатив 10.04.2017 року заробгованість по заробітній платі, про що вказав позивач у судовому засіданні, та не оспорюється ним.
В звязку з цим, в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити.
У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Постановами Верховного Суду України від З липня 2013 року по справі № 6-64цс13 та від 27 березня 2013 року по справі №6-15цс13, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 88, 212-223 ЦПК України суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ "Річен Груп", треті особи: ОСОБА_2, ТОВ "Гадячсир" про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Написано власноручно.
Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області ОСОБА_3