АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» заборгованість в розмірі 8 192,80 грн., інфляційну складову суми боргу в розмірі 6 196,43 грн., три відсотки річних в розмірі 1727,99 грн., судові витрати в розмірі 1600,00 грн., а всього 17 717,22 грн..

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Посилався на те, що між ним і позивачем ніколи не укладався договір на технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень та участь у витратах на утримання будинку, а тому вимоги позивача про стягнення нарахованої за надання таких послуг оплати є безпідставними. Суд не звернув уваги на те, що долучений Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» до позовної заяви примірник договору передбачає надання послуг з обслуговування і поточного ремонту житлового будинку, проте заборгованість йому нарахована за інші послуги. Судом не було з'ясовано, чи дійсно позивач надавав послуги та виконував роботи по обслуговуванню будинку, де було розташоване належне йому нежитлове приміщення. Посилався на те, що в жовтні 2013 року він подарував вказане приміщення іншій особі і на той час будь-якої заборгованості по оплаті за експлуатаційні послуги за ним не рахувалося. Вказав, що позивач належно не обґрунтував розмір заявленої до стягнення суми, оскільки у вчиненому ним розрахунку відсутнє докладне зазначення строків обрахунку заборгованості та її конкретних сум, а такому такий розрахунок не може покладатися в основу рішення. Суд не звернув уваги на те, що строк позовної давності за вимогами позивача на момент звернення до суду вже сплив, так як останній платіж було здійснено в жовтні 2013 року, а з позовом до суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» звернулося в грудні 2016 року. Судом було неправильно обраховано розмір судового збору, який стягнуто з нього на користь позивача і безпідставно включено до цієї суми грошові кошти в розмірі 689,00 грн., сплата яких відбулася не по даній справі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» Бакалов Олександр Сергійович проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що у вересні 2005 року ОСОБА_3, як інвестор, прийняв за актом прийому- передачі від забудовника Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК» нежитлове приміщення за будівельною адресою АДРЕСА_1, проектною площею 86,62 кв.м.. Вказаним актом прийому- передачі передбачалося, що після відкриття будинку під заселення інвестор самостійно сплачує комунальні послуги.

21 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» Відкритого акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Ковальської» було підписано договір №10-22-11Б на технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень та участь у витратах на утримання будинку і прибудинкової території.

В пункті 1.1 договору №10-22-11Б було встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» Відкритого акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Ковальської» зобов'язується забезпечувати обслуговування і поточний ремонт будинку та прибудинкової території за адресою АДРЕСА_1, площею 86,62 кв.м., яке займає ОСОБА_3.

Згідно пункту 1.2 договору №10-22-11Б, його метою є забезпечення кваліфікованого, якісного та гарантованого обслуговування і поточного ремонту житлового будинку, його технічного обладнання, дотримання санітарного стану прибудинкової території для створення належних умов використання приміщення.

До обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» за договором було віднесено: виконання всього комплексу робіт по утриманню будинку, прибудинкової території, створення необхідних умов для забезпечення потреб споживачу згідно «Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій»; надання споживачу експлуатаційних та інших послуг. (розділ 2 договору №10-22-11Б)

Як вбачається з наявних у справах документів, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» виконує роботи по утриманню будинку за адресою АДРЕСА_1 та його прибудинкової території; роботи по забезпеченню належної експлуатації мереж і комунікацій в цьому будинку; забезпечує мешканців будинку тепловою енергією в опалювальний сезон на підставі укладених з виробником послуг Публічним акціонерним товариством «Київенерго» договорів.

Як встановлено зі здійсненого Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» розрахунку заборгованості за період з січня 2011 року по грудень 2016 року, ОСОБА_3, як власник приміщення за будівельною адресою АДРЕСА_1, проектною площею 86,62 кв.м. (фактична адреса АДРЕСА_1, площа 97,2 кв.м.), споживав надані Товариством житлово - комунальні і експлуатаційні послуги, проте оплату за їх надання в достатньому розмірі на рахунок обслуговуючої організації не вносив, у зв'язку з чим, станом на 12 грудня 2016 року, за його особовим рахунком рахується заборгованість в розмірі 8 192,80 грн..

18 жовтня 2013 року ОСОБА_3 подарував належне йому приміщення за адресою АДРЕСА_1 (будівельна адреса АДРЕСА_1) ОСОБА_7, що підтверджується договором дарування нежитлового приміщення від 18 жовтня 2013 року.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті за житлово - комунальні послуги в розмірі 8 192,80 грн., нарахованих на суму боргу трьох відсотків річних в розмірі 1727,99 грн. та інфляційних втрат в розмірі 6 196,43 грн., Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» посилалося на те, що ОСОБА_3 був споживачем послуг, які надавалися позивачем як обслуговуючою організацією, проте свої обов'язки по оплаті за надані послуги не виконував належним чином і має заборгованість в вищезазначеному розмірі, яку добровільно не погашає, з огляду на що, вказана сума підлягає стягненню за рішенням суду.

Задовольняючи позовні вимоги і стягуючи з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» заборгованість в розмірі 8 192,80 грн., інфляційну складову суми боргу в розмірі 6 196,43 грн., три відсотки річних в розмірі 1727,99 грн., судові витрати в розмірі 1600,00 грн., а всього 17 717,22 грн., суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір про надання послуг із забезпечення обслуговування і експлуатації будинку, в якому розташоване належне відповідачу нежитлове приміщення, він споживав надані послуги, проте оплату за них в повному обсязі не здійснював, що є підставою для стягнення з нього боргу в судовому порядку та, за правилом ст. 625 ЦК України, стягнення трьох відсотків річних і інфляційних втрат в зв'язку з тривалим невиконанням грошового зобов'язання, в сумах, що визначені позивачем.

Проте, в повній мірі колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може з наступних підстав.

Так, згідно статті 19 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» учасниками відносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються на договірних засадах.

Споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону України «Про житлово - комунальні послуги»)

Стаття 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» встановлює, що споживач зобов'язаний оплачувати отримані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до положень ст. 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг відносяться: послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) та комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Наявним в матеріалах справи договором №10-22-11Б на технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень та участь у витратах на утримання будинку і прибудинкової території, сторонами за яким виступає виконавець послуг Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» та споживач ОСОБА_3, як особа, що правомірно володіє нежитловим приміщенням в будинку за адресою АДРЕСА_1, достовірно підтверджується існування між позивачем і відповідачем договірних правовідносин у сфері надання житлово - комунальних послуг, а тому, колегія суддів вважає доведеним той факт, що ОСОБА_3 є споживачем житлово - комунальних послуг і на нього покладається обов'язок сплачувати за них плату у розмірах та у строки, що визначені договором та законом.

Пунктом 3.1 договору №10-22-11Б на технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень та участь у витратах на утримання будинку і прибудинкової території передбачалося, що оплата за надання послуг формується по фактичним витратам Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» з обслуговування даного будинку і вноситься на рахунок Товариства до 05 числа, наступного за звітним місяцем.

Як встановлено зі здійсненого Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» розрахунку, ОСОБА_3 не дотримувався визначеного договором порядку оплати за спожиті житлово - комунальні послуги, та за період з січня 2011 року по листопад 2013 року має заборгованість по сплаті за експлуатаційні послуги, холодне водопостачання і опалення в сукупному розмірі 8 192,80 грн..

Будь-яких переконливих та достатніх доказів на підтвердження того, що вказана сума боргу розрахована невірно та в дійсності має менший розмір, ніж визначено позивачем, відповідачем не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, враховуючи, що Товариством з обмеженою відповідальністю Ковальська - Житлосервіс» надавалися послуги з утримання будинку і прибудинкової території за адресою АДРЕСА_2, забезпечувалося отримання холодного водопостачання і централізованого опалення, водночас власник нежитлового приміщення АДРЕСА_1 в цьому будинку ОСОБА_3 у визначеному законодавством і договором порядку оплату за надані послуги не здійснював та станом на листопад 2013 року має непогашену заборгованість в розмірі 8 192,80 грн., колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення такої заборгованості ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

Не є підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості посилання відповідача на те, що між ним і позивачем не укладався договір на отримання послуг з комунікаційного обслуговування мереж та утримання будинку і прибудинкової території, оскільки умовами договору №10-22-11Б передбачено лише надання послуг з поточного ремонту і обслуговування житлового будинку, з огляду на наступне.

Так, в пунктах 2.1.1, 2.1.2 розділу 2 договору №10-22-11Б сторонами було погоджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю Ковальська - Житлосервіс» зобов'язується: забезпечити виконання всього комплексу робіт по утриманню будинку, прибудинкової території, та створення необхідних умов для забезпечення потреб співвласника, відповідно до Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій; надавати співвласнику експлуатаційні та інші послуги.

Оскільки умовами укладеного між сторонами договору передбачалася, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» надаватиме співвласнику експлуатаційні та інші послуги, відповідно до Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, а також враховуючи, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт виконання позивачем таких послуг як безпосередньо, так і шляхом укладення договорів з виробниками послуг, доводи апелянта про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» безпідставно нараховувало йому плату за експлуатаційні послуги, холодне водопостачання і опалення є безпідставними.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в серпні та грудні 2011 року, січні, травні - вересні 2012 року, січні, березні, квітні, вересні - листопаді 2013 року відповідач ОСОБА_3 здійснював сплату за отриманими від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» рахунками за надані житлово - комунальні послуги, тобто, заперечень і сумнівів щодо отримання послуг саме від позивача у відповідача не виникало.

Доводи апеляційної скарги про те, що в договорі №10-22-11Б не зазначено реквізитів, які б ідентифікували ОСОБА_3 як його сторону, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що після закінчення будівництва будинку за адресою АДРЕСА_1, відповідач за актом прийому - передачі від 21 вересня 2005 року прийняв від забудовника Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК» нежитлове приміщення за будівельним номером АДРЕСА_1, проектною площею 86,62 кв.м.. В даному акті також було зазначено, що після його підписання інвестор самостійно несе витрати по оплату за комунальні послуги.

В подальшому, ОСОБА_3 зареєстровано право власності на даний об'єкт нерухомого майна, та, згідно отримано Свідоцтва про право власності від 11 жовтня 2013 року, номер приміщення після введення будинку в експлуатацію - № 552, фактична площа становить 87,2 кв.м.

Договір №10-22-11Б на технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень та участь у витратах на утримання будинку і прибудинкової території був укладений 21 вересня 2005 року, тобто, до отримання Свідоцтва про право власності від 11 жовтня 2013 року із зазначенням в ньому остаточного номеру та площі приміщення, та в цьому договорі ОСОБА_3 зазначений як власник нежитлового приміщення АДРЕСА_1, отриманого ним за актом після введення будинку в експлуатацію. Відповідач не заперечує ту обставину, що він мав у власності нежитлове приміщення в будинку за адресою АДРЕСА_1, а тому, колегія суддів вважає, що зазначення в договорі будівельного номеру приміщення та його проектної площі не спростовує того факту, що саме ОСОБА_3, як правомірний володілець даного об'єкту нерухомого майна, був споживачем комунальних послуг, що надавалися Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс».

Посилання апелянта про те, що з жовтня 2013 року він вже не був власником нежитлового приміщення в будинку за адресою АДРЕСА_1, оскільки відчужив його за договором дарування, не спростовують правильність висновку суду про стягнення з нього заборгованості по оплаті за житлово комунальні послуги, так як вказана заборгованість виникла в період до жовтня 2013 року, тобто, протягом того часу, коли приміщення перебувало у володінні відповідача ОСОБА_3.

Наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості підтверджується, що станом на жовтень 2013 року, тобто, на дату відчуження приміщення, заборгованість відповідача становила 12 542,1 грн., а після сплати в наступному місяці коштів в розмірі 3449,31 грн., остаточна сума заборгованості склала 8192,80 грн..

За таких обставин, доводи ОСОБА_3 про те, що стягнення з нього боргу є безпідставним, так як він вже не є власником приміщення, спростовуються наданими суду та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про те, що вчинений Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» розрахунок має неналежну форму, оскільки вказаний розрахунок здійснений в чіткій і зрозумілій формі, містить зазначення періодів виникнення заборгованості, її розміру із розмежуванням по видам наданих, проте не оплачених, житлово - комунальних послуг.

Вказаний розрахунок підписано уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» і завірено мокрою печаткою, натомість відповідачем, на спростування зазначених в розрахунку відомостей, ніяких доказів подано не було, з метою проведення звірки взаєморозрахунків до позивача ОСОБА_3 не звертався, про існування будь-яких платежів, не врахованих Товариством при вчиненні розрахунку, не зазначав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суду першої інстанції прийшов до вірного висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» обґрунтувало заявлену до стягнення суму боргу, в той час як відповідач на її спростування жодних доказів не надав, конкретних доводів щодо того, в чому саме полягає неправильність здійснених позивачем обчислень, не навів.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивач не довів факт виконання послуг по обслуговуванню будинку за адресою АДРЕСА_1, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами: кошторисами витрат на виконання робіт по обслуговуванню будинку, договором з ПАТ «Київенерго» на постачання теплової енергії, актами приймання - передачі товарної продукції від ПАТ «Київенерго», які підписані уповноваженими особами Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» та завірені мокрою печаткою.

Доводи апеляційної скарги про пропуск Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» строку позовної давності при зверненні до суду з вимогами про стягнення заборгованості, оскільки останні платежі ОСОБА_3 здійснив в жовтні 2013 року, а позов було подано в грудні 2016 року, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що останнє погашення боргу було здійснено ОСОБА_3 в листопаді 2013 року, після чого сума боргу зменшилася та остаточно склала 8192,80 грн..

В листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по оплаті за житлово - комунальні послуги, за якою судом було постановлено ухвалу про відмову у прийнятті заяви.

Верховний Суд України в правовій позиції № 6-931цс15 від 13 січня 2016 року, яка, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для врахування судами при застосуванні таких норм права, роз'яснив, що судовий захист прав кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, а тому, за правилом ст. 264 ЦК України, подання кредитором (виконавцем послуги) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» в листопаді 2016 року звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, останній платіж в порядку погашення якої було здійснено в листопаді 2013 року, строк позовної давності за такими вимогами перервався та його перебіг розпочався спочатку, а тому, подання позовної заяви в грудні 2016 року не свідчить про пропуск Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» строку позовної давності і такі доводи апелянта є безпідставними.

Разом з тим, обґрунтовано стягнувши з ОСОБА_3 заборгованість по оплаті за спожиті житлово - комунальні послуги в розмірі 8 192,80 грн., суд першої інстанції, при стягненні передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань, не звернув увагу на період, за який обчислені заявлені до стягнення суми, та на методику їх нарахування, в зв'язку чим дійшов помилкового висновку про задоволення таких вимог в повному обсязі.

Так, згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як роз'яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, яка, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для врахування судами при застосуванні таких норм права, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України.

Так як факт порушення ОСОБА_3 своїх зобов'язань щодо своєчасної оплати за надані житлово - комунальні послуги достовірно встановлений, наявність у нього непогашеної заборгованості перед виконавцем послуг Товариством з обмеженою відповідальністю Ковальська - Житлосервіс» підтверджується матеріалами справи, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Разом з тим, як встановлено з розрахунку заборгованості за споживачем послуг ОСОБА_3, три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та інфляційні втрати йому нараховано за період з січня 2011 року по грудень 2016 року, тобто, більш ніж за п'ять років.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справ, подаючи заперечення на позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Ковальська - Житлосервіс», ОСОБА_3, крім іншого, зазначав про пропуск позивачем строків позовної давності при зверненні до суду.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3 заявлено про застосування позовної давності у спорі, вимоги про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, які нараховані поза межами трирічного строку позовної давності, не підлягають задоволенню, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Так, з матеріалів справи вбачаться, що три відсотки річних за прострочення сплати за житлово - комунальні послуги на суму 1727,99 грн. нараховано відповідачу за період з січня 2011 року по грудень 2016 року.

Згідно ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Так як в листопаді 2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» було подано до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідача, що призвело до переривання перебігу строку позовної давності, суми трьох відсотків річних, що нараховані за період до листопада 2013 року, є такими, що заявлені поза межами строку позовної давності, а тому, в задоволенні вимог про їх стягнення необхідно відмовити.

Згідно вичиненого Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» розрахунку, за період з січня 2011 року до листопада 2013 року, тобто поза межами позовної давності, ОСОБА_3 було нараховано три відсотки річних на загальну суму 990,36 грн., а з листопада 2013 року по грудень 2016 року - на суму 737,63 грн.

За таких обставин, виходячи з положень ст.ст. 257, 267 ЦК України, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» про стягнення з відповідача трьох відсотків річних в розмірі 990,36 грн., які заявлені поза межами строку позовної давності, не підлягають задоволенню.

В частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу в сукупному розмірі 6196,43 грн., колегія суддів зазначає наступне.

За своєю правовою природою інфляційні нарахування є способом захисту матеріального інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат, які виникли у зв'язку зі знеціненням грошових коштів за певний період.

Виходячи з такої правової природи інфляційних нарахувань, варто розуміти, що інфляційними втратами є сума в національній валюті, на яку знецінилася сума боргу станом на дату стягнення в порівнянні з датою, на яку зобов'язання повинно було бути виконаним.

Вказане свідчить про те, що інфляційні втрати нараховуються на кінцеву суму боргу та за індексом знецінення, який встановлений станом на дату стягнення.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 6196,43 грн., в основу такого рішення покладав вчинений Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» розрахунок заборгованості, проте не звернув увагу на зазначені в ньому порядок і методику обчислення інфляційних нарахувань, а саме на те, що позивач розраховував такі втрати окремо за кожен місяць та вивів загальну суму шляхом простого додавання, що не узгоджується з правовою природою інфляційних втрат як компенсації знецінення суми боргу саме станом на дату стягнення.

Так, при розрахунку інфляційних втрат і застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Як зазначено в рекомендаціях Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ N 62-97р від 03 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси у вказаному періоді перемножити між собою. Ці індекси розраховуються Міністерством статистики України та щомісячно публікуються в пресі, зокрема, в газеті «Урядовий кур'єр», в період з 05 по10 число місяця, наступного за звітним.

Таким чином, при розрахунку суми інфляційних втрат, яких зазнало Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» у зв'язку з простроченням оплати на надані житлово - комунальні послуги, необхідно індекси інфляції за період з листопада 2013 року по грудень 2016 року перемножити між собою та застосувати наступну формулу розрахунку інфляції: І = (si % * s) - s, де І - сума інфляційних втрат, si - усереднений індекс інфляції, s - сума боргу.

Згідно інформації, опублікованої в газеті «Урядовий кур'єр», індекси інфляції за період з листопада 2013 року до грудня 2016 року становили: листопад 2013 року - 100,2 %; грудень 2013 року - 100,5 %; січень 2014 року - 100,2 %; лютий 2014 року - 100,6 %; березень 2014 року - 102,2 %; квітень 2014 року - 103,3 %; травень 2014 року - 103,8 %; червень 2014 року - 101 %; липень 2014 року - 100,4 %; серпень 2014 року - 100,8 %; вересень 2014 року - 102,9 %; жовтень 2014 року - 102,4 %; листопад 2014 року - 101,9 %; грудень 2014 року - 103 %; січень 2015 року - 103,1 %; лютий 2015 року - 105,3 %; березень 2015 року - 110,8 %; квітень 2015 року - 114 %; травень 2015 року - 102,2 %; червень 2015 року - 100,4 %; липень 2015 року - 99 %; серпень 2015 року - 99,2 %; вересень 2015 року - 102,3 %; жовтень 2015 року - 98,7 %; листопад 2015 року - 102 %; грудень 2015 року - 100,7 %; січень 2016 року - 100,9 %; лютий 2016 року - 99,6 %; березень 2016 року - 101 %; квітень 2016 року - 103,5 %; травень 2016 року - 100,1 %; червень 2016 року - 99,8 %; липень 2016 року - 99,9 %; серпень 2016 року - 99,7 %; вересень 2016 року - 101,8 %; жовтень 2016 року - 102,8 %; листопад 2016 року - 101,8 %; грудень 2016 року - 100,9%.

Таким чином, середній індекс інфляції за вказаний період становить 202,43%.

З урахування вказаного, інфляційні втрати, яких зазнало Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» у зв'язку з простроченням сплати відповідачем на його користь грошових коштів в розмірі 8 192,8 грн. за двадцять п'ять місяців (з листопада 2013 року по грудень 2016 року) складають 8 391,89 грн. ((202,43% * 8 192,8 грн.) - 8 192,8грн.).

Разом з тим, за змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. (стаття 303 ЦПК України)

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» заявило вимоги про стягнення з ОСОБА_3 у відшкодування інфляційних витрат 6 196,43 грн., а тому, саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в якості інфляційних нарахувань на суму боргу, виходячи з закріпленого в цивільному процесуальному законодавстві принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 є частково обґрунтованими, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» заборгованості в розмірі 8 192,80 грн., інфляційної складової суми боргу в розмірі 6 196,43 грн., трьох відсотків річних в розмірі 737,63 грн.

Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, вирішенню також підлягає питання про відшкодування сплаченого судового збору.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» було сплачено судовий збір в розмірі 689,00 грн., а при поданні даної позовної заяви - в розмірі 911,00 грн., що в сукупності складає 1600,00 грн., тобто мінімальну допустиму суму судового збору для позивача - юридичної особи, за визначеними в Законі України «Про судовий збір» ставками.

Враховуючи, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» про видачу судового наказу не розглядалася судом по суті, при цьому при її поверненні заявнику суд не вирішив питання про повернення сплаченого судового збору в розмірі 689,00 грн., зарахування цієї суми до судового збору при поданні цього позову не суперечить закону.

Так, в порядку оплати судового збору Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» було сплачено1600,00 грн., а тому, з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності відшкодування судових витрат розміру задоволених позовних вимог, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню частково, шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» у відшкодування судових витрат 1501,60 грн..

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 251, 256, 257, 267, 625 ЦК України, Законом України «Про житлово - комунальні послуги» ст.ст.11,88, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» заборгованість в розмірі 8 192,80 грн., інфляційну складову суми боргу в розмірі 6 196,43 грн., три відсотки річних в розмірі 737,63 грн., судові витрати в розмірі 1501,60 грн., а всього 16628,46 грн..

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: