Справа № 127/6590/17 Провадження № 22-ц/772/2007/2017Головуючий в суді першої інстанції Бар'як А. С.
Категорія 27Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Берегового О.Ю., Денишенко Т.О.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 30 грудня 2014 року між нею (позикодавець) та відповідачем (позичальник) було укладено договір позики, за яким останній отримав від неї у борг 2 750 доларів США. Строк виконання боржником обов'язку в договорі встановлений до 30 січня 2015 року, тобто один місяць.

Посилаючись на те, що своїх зобов'язань за договором позики ОСОБА_2 не виконав - позику не повернув, позивачка просила стягнути з відповідача 74 672 грн 25 коп. заборгованості за цим договором та судові витрати у справі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 12 червня 2017 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 74 672 грн 25 коп. боргу за договором позики.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначав, що суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 169 ЦПК України розглянув справу в його відсутність, унаслідок чого він був позбавлений можливості надати заперечення проти позову та докази у справі, а також заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

У судове засідання відповідач не з'явився без поважних причин, хоча належним чином і завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав, що письмовий договір позики від 30 грудня 2014 року, наданий позивачкою на підтвердження зобов'язань відповідача, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України, тому є підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки суми позики в гривневому еквіваленті.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що 30 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг 2 750 умовних одиниць. Строк виконання боржником обов'язку в договорі встановлений до 30 січня 2015 року, тобто один місяць. Борг відповідачем не повернуто.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов'язання.

Такі ж по суті висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, письмових доказів.

Частина 1 статті 58 ЦПК України передбачає, що належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 надала письмову розписку на підтвердження укладення договору позики, а відтак обов'язок доказування щодо оспорювання договору позики на тій підставі, що грошові кошти не були одержані ним від позикодавця, а також, що підпис в розписці вчинений не ним лежить саме на відповідачеві.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, а відтак безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він не підписував розписку, оскільки це не підтверджується належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки вказують на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис О.Ю. Береговий

Підпис Т.О. Денишенко

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький