Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є дружиною ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та є його спадкоємцем за законом. У травні 2012 року їй стало відомо що її чоловік видав розписку про отримання у борг 110 000 дол. США зі строком повернення до 01 жовтня 2012 року.

Зазначала, що розписка була видана у той час, коли ОСОБА_7 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки

12 листопада 2011 року у нього трапився патологічний перелом хребта, була проведена операція, він проходив в цей час курси хіміотерапії, приймав велику кількість ліків, що впливало на його психічний розлад.

Беручи до уваги зазначене та на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України просила визнати недійсним договір позики від 04 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 листопада

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

11 січня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що ОСОБА_7 під час підписання договору позики не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, доказам, які містяться в матеріалах справи, та вимогам закону.

Встановлено, ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

04 травня 2012 року ОСОБА_7 видав ОСОБА_5 розписку, за умовами якої ОСОБА_5 надав у позику ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 110 000 дол. США, а останній зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів до 01 жовтня 2012 року.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 01 липня

2016 року № 507 ОСОБА_7 під час укладення договору позики

04 травня 2012 року виявляв ознаки розлад адаптації у вигляді змішаної тривожно-депресивної реакції Р43.22, згідно МКХ-10; за своїм психічним станом під час укладення договору позики 04 травня 2012 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із

ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійним.

Відповідно ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК Україниправочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦКУкраїни поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до

ст. 212 ЦПК України.

Враховуючи, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 01 липня 2016 року № 507 ОСОБА_7 під час укладення договору позики від 04 травня 2012 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, що не було спростовано сторонами в процесі розгляду справи, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, надали оцінку наявним в матеріалах справи доказам та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої і апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Статтею 337 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 337 ЦПК України касаційна скаргу підлягає відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 листопада

2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

В.М.Коротун