Справа № 348/1247/16-ц
Провадження № 22-ц/779/780/2017
Головуючий у 1 інстанції Мужик І.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Горблянського Я.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення збитків,

в с т а н о в и л а :

1. Провадження в суді першої інстанції, позовні вимоги.

1.1. 18.07.2016 ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогами:

- витребувати від ОСОБА_3 автомобіль марки «CITROEN Jumper»;

- стягнути з відповідача на свою користь реальні збитки у розмірі 202,99 грн за надсилання телеграми;

- стягнути упущену вигоду у розмірі 72000 грн.

- стягнути судові витрати.

1.2. Обґрунтування вимог:

- між сторонами 07.03.2015 укладено угоду про передачу ОСОБА_3 належного позивачу автомобіля для перевірки його технічного стану з метою його подальшої оренди чи покупки;

- відповідач зобовязався повернути автомобіль 30.06.2015 до 19.00 год. або виплатити до цього ж терміну його ринкову вартість у розмірі 90000 грн;

- зобовязання відповідачем не виконано, автомобіль не повернуто;

- до упущеної вигоди відносить кошти, які могли б бути одержані від передачі автомобіля в оренду іншій особі, якби відповідач вчасно повернув;

- позивач зазначив, що між ним та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір про наміри щодо оренди автомобіля від 15.06.2015, згідно з умовами якого автомобіль передається в оренду з 01.07.2015 строком на два роки, орендна плата за місяць мала б становити 6000 грн, таким чином упущена вигода складає 72000 грн.

1.3. В грудні 2016 року ОСОБА_2 подав Заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої просив витребувати з чужого незаконного володіння від ОСОБА_3. автомобіль НОМЕР_1, стягнути з відповідача реальні збитки в розмірі 202,99 грн, упущену вигоду в сумі 108 000 грн, а також всі судові витрати (а.с. 84-86).

2. Письмових заперечень не надійшло, представник відповідача, згідно рішення суду, позов визнав частково.

3. Фактичні обставини і докази.

3.1. Позивач є власником транспортного засобу автомобіля НОМЕР_2, номер шасі VF7ZBPMNB17177438, колір зелений, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію СХХ 756905 від 05.03.2015 року (а.с. 7).

3.2. 07.03.2015 між сторонами укладено угоду про передачу відповідачу по справі ОСОБА_3 указаного автомобіля для перевірки його технічного стану з метою подальшої оренди чи купівлі, про що було складено Розписку, згідно якої відповідач зобовязувався до 19 год.00 хв. 30.06.2015 повернути або виплатити вартість автомобіля в сумі 90 000 грн. Крім того, позивач передав відповідачу оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ 756905 від 05.03.2015 (а.с. 8).

3.3. 15.06.2015 позивач ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 уклали договір про наміри щодо оренди автомобіля терміном на 2 роки з визначеною орендною платою в розмірі по 6000 грн на місяць (а.с. 15-16). Відповідно до копії Договору найму (оренди) транспортного засобу від 28.03.2013, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 позивач передав наймачу в оренду транспортний засіб автомобіль марки FIAT марки DUCATO, 2004 р.в. строком 30 місяців з платою готівкою щомісяця в розмірі 6000 грн (а.с. 89-90).

На а.с. 19-24 містяться копії повідомлень від 25.12.2015, 25.02.2016, 25.04.2016, 25.06.2016, 25.10.2015, 25.08.2015 ОСОБА_4 направлених позивачу про продовження намірів укласти договір оренди автомобіля на умовах визначених у вищевказаному договорі.

3.4. Згідно копії талону-повідомлення від 26.06.2016 позивач звернувся до органів національної поліції з заявою про вчинення ОСОБА_3 злочину, зареєстрованою за № 43092 (а.с. 12). 26.06.2016 ОСОБА_2 направив відповідачу телеграму з приводу повернення транспортного засобу чи сплати за нього обумовленої суми (а.с. 13-14).

3.5. Згідно квитанції № 0085 від 18.11.2016 ОСОБА_2 оплатив гонорар в розмірі 1500 грн за представництво в суді (а.с. 80).

4. Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2017 року позов задоволено частково:

- зобовязано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_3, номер шасі VF7ZBPMNB17177438, колір зелений та оригінал свідоцтва про реєстрацію СХХ 756905 від 05.03.2015.

- стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 551,20 грн судового збору по справі та 900 грн судових витрат за надання правової допомоги адвокатом, а всього 1451 грн 20 коп.

- в решті позову відмовлено.

5. Позивач подав апеляцію на рішення суду в частині відмови у стягненні упущеної вигоди в сумі 108000 грн, реальних збитків у сумі 202,99 грн, судових витрат, які складаються із витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн, витрати повязані з явкою до суду в сумі 473,67 грн та решти суми сплаченого ним судового збору. Доводи апеляції:

5.1. ОСОБА_2 вказав, що 15.06.2015 між ним та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір про наміри щодо оренди автомобіля НОМЕР_3, номер шасі VF7ZBPMNB17177438, колір зелений та оригінал свідоцтва про реєстрацію СХХ 756905 від 05.03.2015 строком на два роки з визначеною орендною платою 6000 грн на місяць. Про наміри сторін укласти договір оренди свідчить переписка, копії листів знаходяться в матеріалах справи. Звернув увагу, що це саме договір про наміри, а не договір оренди, оскільки свідоцтво про реєстрацію автомобіля знаходиться у відповідача і укласти договір та посвідчити його нотаріально не було змоги. Апелянт вважає, що суд прийшов до не правильного висновку визнавши договір про наміри укласти в майбутньому договір оренди автомобіля неналежним доказом, у звязку з відсутністю нотаріального посвідчення. В частині 4 ст. 635 ЦК України зазначено, якщо в договорі немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, він не вважається попереднім договором.

5.2. Про реальність обумовлених у намірах сум орендної плати свідчить те, що позивач раніше передавав свій транспортний засіб в оренду - копія договору з ОСОБА_5 Також апелянт вказав, що 202,99 грн він сплатив за направлення відповідачу телеграми для відновлення свого порушеного права, що відповідає ст. 22 ЦК України.

5.3. Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що судом не аргументовано стягнення в його користь тільки 900 грн понесених ним судових витрат, повязаних з наданням правової допомоги. До матеріалів справи долучено квитанцію про оплату послуг адвоката в сумі 1500 грн. Також апелянт вважає незрозумілим залишення судом без уваги понесених ним витрат, що повязані з явкою до суду. Позивач зазначив, що проживає в м. Києві, вартість проїзду залізничним транспортом в обидві сторони становить 473,67 грн, яка відповідно до ст. 85 ЦПК України повинна бути йому відшкодована.

5.4. Просить скасувати рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2017 року в частині відмови в позовних вимогах про стягнення упущеної вигоди, реальних збитків та судових витрат, ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 реальні збитки у розмірі 202,99 грн, упущену вигоду у розмірі 108000 грн та у відповідності до ст. 84,85,88 ЦПК України стягнути всі судові витрати, які складаються із судового збору, витрат на правову допомогу та витрат повязаних з явкою до суду згідно долучених квитанцій.

6. Провадження в апеляційному суді.

6.1. Справа, призначена до розгляду 03.05.2017, за клопотанням представника відповідача відкладена у звязку з його зайнятістю в іншому процесі (а.с. 133).

6.2. У судовому засіданні 12.05.2017 представник позивача підтримав апеляцію, просив її задовольнити з указаних у ній мотивів.

6.3. Представник відповідача повторно в судове засідання не зявився. Судом ухвалено слухати справу в його відсутності.

7. Правовідносини, оцінки й висновки апеляційного суду.

7.1. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині цим вимогам не відповідає.

7.2. Предметом спору на стадії апеляційного перегляду є стягнення завданих матеріальних збитків і упущеної вигоди на підставі ч. 1, п.1, 2 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України; стягнення судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України. Отже, суду першої інстанції належало з`ясувати чи завдано позивачеві збитків і чи має він право на їх відшкодування відповідно до закону.

7.3. До збитків, які були завдані реально, позивач відніс 202,99 грн витрат, які зробив для відновлення свого становища направлення телеграми з вимогою повернути своє майно. В обґрунтування наявності витрат та їх розмірів надав квитанцію Укрпошти (а.с. 13, 14). Ці витрати, вважає апеляційний суд, є доказом збитків, відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України. У рішенні суд першої інстанції оцінив ці вимоги як безпідставні, не навівши ніяких мотивів. Отже, в цій частині рішення не може залишатись в силі, його належить скасувати і ухвалити нове про задоволення цієї вимоги.

7.4. Стосовно упущеної вигоди. Суд першої інстанції послався на ст. 1 Додаткового протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України, а також на правові висновки Верховного суду у справах 6-20цс11 та 6-94 цс13, навівши в рішенні відповідні правоположення норм цих актів. Однак всупереч вимогам п. 3 ч.1 ст. 215 ЦПК України зв`язок між установленими в справі фактами і цими нормами не провів у тій частині, яка стосується стягнення збитків унаслідок порушення права власності. Між тим, зазначені судом правоположення прямо стосуються даного спору і підлягали застосуванню згідно з приписами ст. 214 ЦПК України.

7.4.1. У розпорядженні суду був договір про наміри щодо укладення договору оренди автомобіля позивача з іншою особою. Цей договір суд оцінив як договір найму транспортного засобу відповідно до ст. 799 ЦК України і в силу того, що він не посвідчений нотаріально, визначив як нікчемний, застосувавши приписи ст. 220 ЦК України.

Апеляційний суд вважає такий висновок помилковим.

По-перше, у згаданому договорі (п.3.3. рішення) прямо вказано, що це договір про наміри укласти договір у майбутньому на визначених умовах. Волевиявлення сторін про надання йому сили попереднього договору (ч. 4 ст. 635 ЦК України) відсутнє. Тому цей договір не є договором найму (ст.799ЦК України) і не є попереднім договором щодо договору найму (ст. 635 ЦК України), а отже, нотаріальної форми у даному випадку законом не вимагається. За цих обставин, указаний договір не може вважатись нікчемним на підставі приписів ст. 220 ЦК України, він не суперечить засадам цивільного законодавства і підставам виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 3, 11 ЦК України). Окрім того, апеляційний суд бере до уваги доводи позивача про відсутність у нього можливості укласти нотаріально посвідчений договір через те, що правоустановлюючий документ на автомобіль був у відповідача і він його утримував у себе.

По-друге, у рішенні суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано квитанцій про оплату коштів на його поточний рахунок, що дало б змогу підтвердити факт виконання умов договору. Такого доказу позивач дійсно не надавав, у матеріалах справи квитанції відсутні. Упущена вигода тим і характерна, що власник доходів не одержав, але реально міг би за звичайних обставин, якби його право не було порушено ( п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України). Тому квитанцій і бути не могло договір можливої оренди не був укладений унаслідок порушення прав власника відповідачем утримання автомобіля, через що власник був позбавлений можливості отримати доходи від своєї власності. Про реальність одержання зазначеної позивачем суми доходів за звичайних обставин, на переконання апеляційного суду, свідчить інший аналогічний договір (п. 3.3. рішення), за яким позивач одержував доходи від передання свого автомобіля в оренду.

7.4.2. Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про зобов`язання відповідача повернути автомобіль і свідоцтво про його реєстрацію власнику, який був позбавлений відповідачем можливості здійснювати правомочності власника протягом тривалого періоду з 30.06.2015 до часу ухвалення рішення. Однак відмовлено у стягненні збитків, заподіяних утриманням автомобіля. Таке рішення суперечить згаданим ст. 1 Додатковому протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України. Суд першої інстанції, застосувавши приписи ст. 400 ЦК України, констатував недобросовісність відповідача, діями якого власник був позбавлений як свого майна так і захисту свого права - це було здійснено не в інтересах суспільства, не відповідно до закону і , не зважаючи на вимоги до відповідача повернути його майно. У суду першої інстанції було достатньо даних для висновку про неправомірність дій відповідача, який утримував чуже майно, збитків завданих цими діями. Жодного доказу того, що збитки були заподіяні не з вини відповідача останнім не надано, таких даних у матеріалах справи немає і підстав для відмови у задоволенні вимоги про стягнення упущеної вигоди в суду першої інстанції не було. Рішення суду в цій частині не відповідає принципу верховенства права, його базовому елементу правовій визначеності, яка щодо даного випадку полягає у непорушності права власності та забезпечення гарантій його захисту і реалізації власником. Апеляційний суд у якості супутнього міркування вважає необхідним зазначити, що відмова у стягненні упущеної вигоди дозволила відповідачеві уникнути цивільно-правової відповідальності за свої дії. За таких умов рішення суду в частині відмови у стягненні упущеної вигоди належить скасувати й ухвалити нове про задоволення позовних вимог щодо стягнення 108000 грн неодержаних доходів, виходячи з розрахунку, наданого позивачем.

7.5. Стосовно розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України. Частину з них рішенням суду стягнуто з відповідача судовий збір і частину витрат за надання правової допомоги. З урахуванням того, що позовні вимоги задоволено в повному об`ємі, присуд суду щодо стягнення витрат на правову допомогу не є вірним, рішення в цій частині належить скасувати і стягнути з відповідача за надання правової допомоги 1500 грн згідно наданої квитанції (а.с. 80).

У решті рішення належить залишити без змін, оскільки підстав для застосування ч. 3 ст. 303 ЦПК України немає.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2017 року у частині відмови у стягненні упущеної вигоди, реальних збитків та судових витрат скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 реальні збитки у розмірі 202, 99 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 упущену вигоду у розмірі 108000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1500 грн витрат на правову допомогу згідно долучених квитанцій.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_7