У х в а л а

іменем україни

29 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКафідової О.В.,
суддів:Гримич М.К., Іваненко Ю.Г.,Маляренка А.В., Писаної Т.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_6 про витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року,

встановила:

У червні 2017 року заступник прокурора Одеської області, діючи в інтересах держави в особі Одеської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про витребування земельної ділянки.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року у справі № 2-460/2007, ОСОБА_7 отримала в Управлінні земельних ресурсів у м. Одесі державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

13 березня 2007 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_7 продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_6, який отримав в Управлінні земельних ресурсів у м. Одесі державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2009 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року у справі № 2-460/2007 року було скасовано, а позов ОСОБА_7 до Одеської міської ради, Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» про визнання права власності на земельну ділянку, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2009 року залишено без розгляду.

Заступник прокурора Одеської області посилаючись на те, що Одеська міська рада як розпорядник земель комунальної власності не приймала жодного рішення щодо передачі ОСОБА_6 вищенаведеної земельної ділянки, а спірна земельна ділянка вибула з власності Одеської міської ради незаконно та підлягає поверненню.

Заступник прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради просив витребувати земельну ділянку загальною площею 0,1 га, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, вартістю 4 379 870 грн, з незаконного володіння ОСОБА_6 на користь Одеської міської ради.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року, позов задоволено.

Витребувано земельна ділянка площею 0,1000 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь прокуратури Одеської області у відшкодування судових витрат 65 698 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судами встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року у справі № 2-460/2007 року за позовом ОСОБА_7 до Одеської міської ради, Одеської регіонального філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» про визнання права власності на земельну ділянку, було визнано за ОСОБА_7 право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та зобов'язано Одеську регіональну філію ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» видати ОСОБА_7 державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

На підставі вищенаведеного судового рішення від 08 лютого 2007 року ОСОБА_7 отримала від Одеського міського управління земельних ресурсів державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 05 березня 2007 року, а саме на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки − для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, зареєстрований Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного кадастру» в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 82.

У подальшому 13 березня 2007 року ОСОБА_7, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за № 3391, відчужила вищевказану земельну ділянку на користь ОСОБА_6

У подальшому ОСОБА_6 на підставі укладеного договору купівлі-продажу отримав від Одеського міського управління земельних ресурсів державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 954816 від 06 квітня 2007 року, а саме на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, зареєстрований Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного кадастру» в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 48.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2009 року у справі № 2-460/09 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року у справі № 2-460/2007 було скасоване у зв'язку з нововиявленими обставинами, після чого цій справі було присвоєно новий № 2-10105/09, та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2009 року у справі № 2-10105/09 позов ОСОБА_7 до Одеської міської ради, Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» про визнання права власності на земельну ділянку залишено без розгляду.

Задовольняючи позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірна земельна ділянка, вибула з володіння власника - Одеської міської ради на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року, яке у подальшому було скасовано, а відтак вважається такою, що вибула з володіння власника поза його волею, а тому за правилами ст. 388 ЦК України підлягає поверненню.

При цьому суди вважали, що позов пред'явлено в межах строків позовної давності, оскільки прокуратурі Одеської області стало відомо про порушення інтересів держави в особі Одеської міської ради лише у 2016 році, за наслідками проведення прокурорської перевірки, а відтак перебіг позовної давності слід рахувати саме з цієї дати.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача в усіх випадках.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року в справі № 6-1168цс15.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, однак при вирішенні спору неправильно застосували положення статей 261, 267 ЦК України.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15.

У справі, що переглядається, прокуратурою пред'явлено позов в інтересах Одеської міської ради, яка підтримала позов і якій було відомо про її порушене право з часу ухвалення рішення Приморським районним судом м. Одеси від 08 лютого 2007 року.

Незважаючи на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій фактично наділили прокурора статусом самостійного позивача та дійшлипомилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення земельного законодавства.

Оскільки під час розгляду справи слід встановити, з якого часу особі, в інтересах якої пред'явлено позов, стало відомо про порушене право, а суд касаційної інстанції відповідно до ст. 335 ЦПК України не може встановлювати ці обставини, то оскаржувані судові рішення на підставі статті 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розглядуцивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана