АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/889/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Монастирищенська міська рада, Сектор регіонального розвитку, містобудування та архітектури Монастирищенської районної державної адміністрації, Відділ держгеокадастру у Монастирищенському районі Черкаської області, ОСОБА_9 про встановлення земельного сервітуту,

Дослідивши матеріали справи, заслухавши ОСОБА_6Д, яка підтримала апеляційну скаргу, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до Монастирищенського районного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Монастирищенська міська рада, Сектор регіонального розвитку, містобудування та архітектури Монастирищенської районної державної адміністрації, Відділ держгеокадастру у Монастирищенському районі Черкаської області про встановлення земельного сервітуту.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням виконавчого комітету Монастирищенської міської ради від 27 березня 1997 року №73, їй було надано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,13 га за адресою м. Монастирище, вул. Мічуріна, 3-а, Черкаської області.

На зазначеній земельній ділянці знаходиться житловий будинок з господарськими спорудами, який належить позивачці на праві приватної власності.

ОСОБА_6 вказує, що дана земельна ділянка межує з земельними ділянками відповідачів ОСОБА_7П (вул. Шевченка,52), ОСОБА_8 (вул. Мічуріна,1), ОСОБА_9 (вул. Мічуріна, 3) та водоймою, яка перебуває в оренді ОСОБА_7, що унеможливлює вільний доступ до її домоволодіння. Будь-якого підїзду до належної їй земельної ділянки, зазначає ОСОБА_6, не було і немає.

У відповідності до Генерального плану забудови м. Монастирище передбачено дорогу, яка б мала зєднати вулицю Шевченка та вулицю Черняхівського і одночасно слугувала б підїздом до домоволодіння позивача, однак, в силу обєктивних причин дана дорога не побудована.

ОСОБА_6 вказує, що неодноразово зверталася до Монастирищенської міської ради з приводу облаштування підїзду до її домоволодіння, однак це не дало позитивного результату.

Неодноразово, починаючи з 2007 року на місце виїздили комісії з працівників міської ради для вирішення питання щодо створення дороги до домоволодіння ОСОБА_6, пропонувалися варіанти побудови такої дороги, однак через відмову спочатку користувачів, а в послідуючому власників земельних ділянок, через які мала проходити дорога-Синиці А.П., ОСОБА_10 та ОСОБА_8, домовленості досягнуто не було.

Єдиним варіантом створення проїзду до домоволодіння позивачки є його облаштування виключно через земельні ділянки відповідачів та встановлення земельного сервітуту.

ОСОБА_6 зазначає, що декілька разів намагалася домовитися з відповідачами щодо укладення між ними договору про встановлення земельного сервітуту, однак, від добровільного вирішення даного спірного питання вони відмовляються.

В звязку з чим, ОСОБА_6 звернулась до Монастирищенського районного суду Черкаської області із даним позовом та просила постановити судове рішення, яким встановити на її користь постійний безоплатний земельний сервітут, який полягає у праві проходу та проїзду транспортними засобами щодо власників суміжних земельних ділянок - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з дороги загального користування по вул. Мічуріна м. Монастирище та встановити, що земельний сервітут має поширюватись на частини земельних ділянок відповідачів, зазначених у плані частини земельної ділянки, на яку пропонується поширити право земельного сервітуту.

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 19 серпня 2016 року по даній справі притягнуто в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_9

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, вважаючи рішення суду першої інстанції необєктивним, необґрунтованим, постановленим при неповному зясуванні фактичних обставин даної справи та таким, що винесене із порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає відхиленню, виходячи із наступного.

Згідно вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

При розгляді даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_6 позовних вимог щодо встановлення земельного сервітуту.

Є необґрунтованими посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору не дав належної оцінки тому факту, що не встановлення земельного сервітуту позбавляє її права належним чином здійснювати свої повноваження власника земельної ділянки за адресою м. Монастирище, вул. Мічуріна, 3-а, Черкаської області, оскільки дані твердження апелянта спростовуються зібраними по справі доказами.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно рішення виконавчого комітету Монастирищенської міської ради за № 73 від 27.03.1997 року ОСОБА_6 було передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,13 га за адресою: м. Монастирище, вул. Мічуріна, 3-а.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, позивачка є власником будинку із надвірними спорудами по вул. Мічуріна, 3-а в м. Монастирище, Черкаської області.

Належна ОСОБА_6 на праві власності земельна ділянка дійсно межує з земельними ділянками відповідачів ОСОБА_7П (вул. Шевченка,52), ОСОБА_8 (вул. Мічуріна,1), ОСОБА_9 (вул. Мічуріна, 3) та водоймою, яка перебуває в оренді ОСОБА_7, проте, твердження позивачки про відсутність в неї вільного доступу до її домоволодіння і підїзду до належної їй земельної ділянки без встановлення земельного сервітуту за рахунок земельних ділянок відповідачів не знайшли свого об»єктивного підтвердження в ході судового розгляду даної справи.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, земельна ділянка ОСОБА_6 знаходиться по вул. Мічуріна, 3-а, в м. Монастирище, і межує з земельною ділянкою ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а також землею міської ради - береговою зоною ставка (а.с. 5, 6, 13-17, 120, Т.1 ).

Відповідно до Генерального плану м. Монастирище проїзд до земельної ділянки ОСОБА_6 передбачено зі сторони вул. Шевченка, який мав зєднати вул. Шевченка та вул. Черняховського (а.с. 10, 118, Т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що проїзд з вул. Шевченка до вул. Черняховського відсутній, частина земельної ділянки, яка мала бути проїздом до житлового будинку та земельної ділянки позивача, приватизована зі сторони вул. Шевченка ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Позивачка, як на обґрунтування заявлених нею позовних вимог посилається на те, що починаючи з 2007 року на місце виїздили комісії з працівників міської ради для вирішення питання щодо створення дороги до її домоволодіння, пропонувалися варіанти побудови такої дороги, однак через відмову спочатку користувачів, а в послідуючому власників земельних ділянок, через які мала проходити дорога-Синиці А.П., ОСОБА_10 та ОСОБА_8, такої домовленості досягнуто не було.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 100 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме акту від 26 березня 2015 року, затвердженого міським головою м. Монастирище та схемами, які додаються до нього, було встановлено наявність пяти запропонованих комісією варіантів встановлення земельного сервітуту для задоволення потреб земельної ділянки позивачки, проте, ОСОБА_6 погодилася лише на два із запропонованих варіантів влаштування проїзду до її земельної ділянки, а саме: влаштування проїзду до земельної ділянки позивача через земельну ділянку ОСОБА_7 до житлового будинку позивача по вул. Мічуріна, 3а. із вул. Шевченка та через земельну ділянку ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до житлового будинку позивача по вул. Мічуріна, 3а із вул. Мічуріна (а.с.7-9, т. 1).

Суд першої інстанції правильно зазначив у своєму рішенні, що ОСОБА_6 не надала на адресу суду обєктивних доказів неспроможності інших трьох запропонованих комісією варіантів встановлення земельного сервітуту та обєктивних доказів того, що ті варіанти встановлення земельного сервітуту, про які просить позивачка, є прийнятними та найменш обтяжливими для власників земельних ділянок, щодо яких він встановлюється, що прямо суперечить вимогам ч.4 статті 98 ЗК України, що земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якого встановлюється земельний сервітут.

Згідно із ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 3 ст. 403 ЦК України).

Таким чином, закон вимагає саме від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання належної йому земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача не можливо здійснити будь-яким іншим способом.

Проте, в порушення вимог статті 60 ЦПК України, яка покладає обовязок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, із сторони ОСОБА_6 на адресу суду не було надано доказів технічної можливості встановлення сервітуту на право проїзду до житлового будинку, який належить позивачу з вул. Мічуріна, через земельні ділянки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ( т. 1 а.с. 9) і, що такий варіант встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для власників зазначених земельних ділянок, щодо яких він встановлюється.

З метою визначення технічної можливості влаштування проїзду /проходу/ на земельну ділянку позивачки ОСОБА_6 по вул. Мічуріна, 3-а в м. Монастирище, можливості встановлення земельного сервітуту найменш обтяжливим для власників сусідніх із ОСОБА_6 земельних ділянок способом, а також визначення можливості доступу до земельної ділянки позивачки іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту, ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 6 вересня 2016 року по даній справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, проте, ОСОБА_6 від її проведення та оплати відмовилася і ухвала суду залишилася без виконання.

Інші доводи, викладені ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, правильності висновків суду не спростовують та на законність рішення суду не впливають.

Підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Монастирищенська міська рада, Сектор регіонального розвитку, містобудування та архітектури Монастирищенської районної державної адміністрації, Відділ держгеокадастру у Монастирищенському районі Черкаської області, ОСОБА_9 про встановлення земельного сервітуту відхилити, зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :