Справа № 442/2341/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/3825/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Ванівського О.М., Левика Я.А.

секретаря: Бадівська О.О.

за участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнаннія свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування недійсними та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом в суд в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.03.1993 року, видане державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори за № 459 на ім'я ОСОБА_7 на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами у АДРЕСА_1, що був укладений 12.05.1993 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контрри за № 567; визнати за ним ОСОБА_2 (ід.н. НОМЕР_1) право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку (літ.«А-І»), загальною площею 54,3 кв.м. в т.ч. житловою - 21,0 кв.м., з належними до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

ОСОБА_4 подала суду позовну заяву до ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року в позові відмовлено.

Дане рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню через порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Дане рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу у якій зазначає, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення, з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.І ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно дост.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідаєзазначеним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 25 червня 1982 року виконкомом Стебницької міської ради народних депутатів, зареєстрованого в Дрогобицькому МБТІ за № 1217, належав житловий будинок АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 помер. ОСОБА_9 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 26.09.1949 року, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 25.03.1967 року.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 проживали та були зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 та на день смерті ОСОБА_9, спадкоємцями були ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_10 (син), які належать до спадкоємців першої черги.

Матеріалами справи встановлено, що спадкова справа № 46 відкрита за заявою ОСОБА_7, у 1993 році. 21 липня 1992 року, ОСОБА_6 подав письмову заяву про відмову від спадщини. Довідки № 2275 від 2.11.1992 року встановлено, що ОСОБА_9, проживав в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті та будинок по АДРЕСА_1, належав в цілому на праві особистої власності ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25.06.1982 року на підставі рішення виконкому Стебницької міської Ради народних депутатів від 03.06.1982 року за № 74.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.1993 року, спадкоємцем майна ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, була ОСОБА_7- дружина спадкодавця.

ОСОБА_7 згідно договору дарування від 12 травня 1993 року подарувала ОСОБА_6 12.05.1993 року жилий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_2) на земельній ділянці площею, 1200 кв. м. розташовано: один жилий будинок, дерев'яний, який в цілому складається з двох кімнат житловою площею 21,0 кв. м. та однієї кухні; два сараї, вбиральні, колодязь, огорожа. Договір зареєстрований в реєстрі за № 567.

Як встановлено судом, що після смерті ОСОБА_7, у 1998 році, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались, до суду із заявами про поновлення строків на прийняття спадщини не звертались.

Після смерті ОСОБА_8, у 2012 році, спадкоємцями є ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_2 (син), які належали до першої черги спадкоємців.

Відповідно до будинкової книги на будинок 6 по вул. Гіркиня, 6 у будинку зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, прописаний з 07.07.1988 р.; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, прописаний з 09.06.1964 року; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, прописаний з 20.03.1967 року і по день смерті; ОСОБА_7, була прописана з 27.05.1967 р. по 22.10.1998 року. ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н., був прописаний з 20.06.1967 року по 27.06.1991 рік.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4, з 1991 року і по день звернення із цими позовами до суду, жодного разу, не звертались до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, про поновлення строку на прийняття спадщини, про встановлення факту прийняття спадщини, не цікавились фактом наявності або відсутності у них права на спадкування. Померлий ОСОБА_10, з 1991 по 2012 рік, не звертався із такими заявами до нотаріуса чи суду після смерті батька ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2, отже не вважав своє право порушеним.

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходи з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_8, з часу смерті ОСОБА_9 у 1991 році, а пізніше ОСОБА_7, у 1998 році, не проявляли будь якого інтересу до наявності або відсутності у них права на спадкування та не навели у позові будь яких доказів, які б підтверджували підстави для визнання недійсним договору дарування, в наслідок обману чи інших підстав які передбачені законодавством.

ОСОБА_7 звернулась з заявою про прийняття спадщини, отримала свідоцтво про прийняття спадщини, одноосібно проживала в оспорюваному будинку після смерті свого чоловіка ОСОБА_9, тобто з її боку було повністю дотримано чинного на той час законодавства.

Відповідно до п. 12 Постанови №3 від 28.04.1978 р. Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Окрім того ОСОБА_2 не був учасником договору дарування від 12 травня 1993 року.

Колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до правильного висновку враховуючи вимоги матеріального закону та обставини справи щодо відмови у позові.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст..303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апелянти не надали доказів на спростування висновків суду першої інстанції та на підтвердження позовних вимог.

Викладені доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_4, щодо невідповідності обставин не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки такі необґрунтовані, а доповнення до апеляційної скарги подані поза межами строку передбаченого ч.1 ст. 300 ЦПК України, тому не прийняті колегією суддів.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 серпня 2017 року справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнаннія свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування недійсними та визнання права власності на спадкове майно було повернуто до районного суду для винесення додаткового рішення.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в ухваленні додаткового рішення відмовлено, оскільки у судді Коваль Р.Г., котрий ухвалював оскаржуване рішення закінчилися повноваження для здійснення правосуддя.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 № 14, додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року, оскільки районним судом в резолютивній частині рішення не зазначено щодо вирішення позовних вимог третьої особи ОСОБА_4, тому слід доповнити резолютивну частину рішення такими словами: у позові третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_6,про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування недійсними та визнання права власності на спадкове майно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, 313, ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року змінити доповнивши резолютивну частину рішення такими словами у позові третьої особи ОСОБА_4до ОСОБА_6,про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування недійсними та визнання права власності на спадкове майно відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді