10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлівське» про розірвання договору оренди землі,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від
03 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від
21 листопада 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлівське» (далі - ТОВ «Орлівське») про розірвання договору оренди землі.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що згідно свідоцтва від
06 листопад 2014 року про спадщину за законом він є власником розташованої на території Орлівської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області земельної ділянки площею 3,7096 га., із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер № НОМЕР_1.
Згідно із зареєстрованим в відділі Держкомзему в Новгород-сіверському районі Чернігівської області (реєстраційний запис
№ НОМЕР_2 від 09 серпня 2012 року) договором оренди землі від
15 червня 2012 року, зазначена земельна ділянка передана ОСОБА_5 (батько позивача) ТОВ «Орлівське» в оренду строком на 10 років.
ОСОБА_4 вказував, що відповідач, на його переконання не виконав передбачений законодавчими актами та договором оренди обов'язок щодо розробки проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, чим допустив протиправну бездіяльність, яка загрожує збереженню стану орендованої земельної ділянки.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив розірвати договір оренди землі від 15 червня 2012 року.
Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 03 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21 листопада 2016 року рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 03 серпня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 листопада 2016 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 листопада 2014 року ОСОБА_4 є спадкоємцем майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5

Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із земельної ділянки, площею 3,7096 га., розташованої на території Орлівської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1.

Згідно із договором оренди землі № 221 від 15 червня 2012 року, укладеним та підписаним між орендодавцем ОСОБА_5 та орендарем ТОВ «'Орлівське», і зареєстрованим у Відділі Держкомзему у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09 серпня 2012 року за № НОМЕР_2, зазначена земельна ділянка передана ОСОБА_5 в оренду ТОВ «Орлівське», строком на 10 років.

Звертаючись до суду із указаним позовом, ОСОБА_4 зазначав, що одним із обов'язкових заходів із забезпечення збереження родючості грунтів, який існував станом на час укладення договору оренди, і який мав здійснити землекористувач, була розробка і дотримання проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Вказаний обов'язок було встановлено ч.4 ст. 22 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Проте, як вказував позивач, відповідач зазначеного обов'язку не виконав і проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь щодо земельної ділянки не розробив. Позивач зазначав, що наслідком такої бездіяльності може бути зниження родючості грунтів орендованої земельної ділянки. З врахуванням того, що відповідачем була допущена протиправна бездіяльність, яка загрожує збереженню стану орендованої земельної ділянки.

За змістом ч. 4 ст. 22 ЗК України, чинної на момент укладення договору оренди, земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовуються відповідно до розроблених та затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачають заходи з охорони земель.

Однак, ч. 4 ст. 22 ЗК Українибуло виключено на підставі Закону України № 191-VІІІ від 12 лютого 2015 року.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно із ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановив, що позивачем та його представником не доведено наявності обставин, що передбачені законодавством, як підстава для розірвання договору, якими скаржник обґрунтовує заявлені позовні вимоги.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 21 листопада 2016 року, якою залишено без змін рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 03 серпня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 21 листопада

2016 року, якою залишено без змін рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 03 серпня 2016 року, в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлівське» про розірвання договору оренди землі залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко