АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1119/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги закритого акціонерного товариства «Агрошляхбуд» та представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до закритого акціонерного товариства «Агрошляхбуд», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_9 міська рада, фізична особа-підприємець ОСОБА_6, про визнання права на оформлення у оренду (власність) земельної ділянки без згоди землекористувача,

в с т а н о в и л а :

представник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом, яким, після уточнення позовних вимог, просив визнати за позивачем право на оформлення в оренду (власність) земельної ділянки, площею 10885,60 кв.м., що знаходиться по вул. Сурікова, 12 у м. Черкаси, без нотаріально посвідченої згоди (погодження) землекористувача ЗАТ «Агрошляхбуд» на вилучення із користування. В обґрунтування позову зазначено, що позивач набула у власність нерухоме майно, що знаходиться на зазначеній земельній ділянці, але відповідач, який має право постійного користування цією земельною ділянкою, відмовляється погодити виділення частини такої земельної ділянки позивачу в оренду. Оскільки попередній власник нерухомого майна, яке набуте позивачем, у належний спосіб погодив із відповідачем виділення цієї земельної ділянки, то позивач вважає дії відповідача неправомірними, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.03.2017 позов задоволено та визнано за ОСОБА_8 право на оформлення у оренду (власність) земельної ділянки, площею 10885,6кв.м (частина земельної ділянки, що знаходиться за адресою: вул. Сурікова, 12, м. Черкаси, кадастровий №:05:026:0011) без нотаріально посвідченої згоди (погодження) землекористувача ЗАТ «Агрошляхбуд» на вилучення із користування.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ЗАТ «Агрошляхбуд» подало апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове відповідно до заперечень відповідача. В обґрунтування вказано на те, що суд взяв на себе обовязки експерта, оскільки без проведення судової експертизи зробив висновки по питаннях, які потребували застосування спеціальних знань; судом не вказано мотиви, чому було відхилено докази відповідача; дана справа мала розглядатися в порядку господарського судочинства.

Також представником третьої особи ФОП ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, перед апеляційним судом порушено питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вказано на те, що суд позбавив прав на земельну ділянку територіальну громаду міста Черкаси, не залучивши до розгляду справи в якості відповідача ОСОБА_9 міську раду. Суд не послався на норми ст. 152 ЗК України, яка регламентує способи захисту прав на землю. Питання про надання в користування позивачу земельної ділянки мав вирішувати орган місцевого самоврядування, що передбачено ст. 123 ЗК України, функції якого взяв на себе суд. Земельній ділянці на якій розташована нерухомість позивача (підїзні колії №1, огорожі №5, 8, 9, 10, навіс літ.Н, підпірна стіна №7, замощення №ІІ, ІІІ) наказом №1997-а від 10.01.2017 присвоєно адресу вул. Сурікова, 12/11, однак суд визнав за позивачем право на оформлення в оренду земельну ділянку по вул. Сурікова, 12, на якій її майно відсутнє, посилаючись на правові норми, які до правовідносин у справі застосовані бути не можуть ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Висновки суду про невизнання відповідачем права позивача на користування земельною ділянкою не підтверджуються доказами, так як суду не надано доказів звернення до відповідача із відповідними вимогами щодо надання нотаріально посвідченої згоди на вилучення частини земельної ділянки. Апелянт вказує, що законодавством (ні ЗК України ні ЗУ «Про землеустрій») не передбачено можливості вилучення земельної ділянки в користувача за відсутності такої згоди, зокрема, на підставі судового рішення. Суд виконав функцію експерта, оскільки самостійно вирішив питання щодо місця розташування спірної земельної ділянки за наданими кадастровими планами. Суд не врахував висновки перевірки ДАБІ в Черкаській області №1023-2ів-1.12/928 від 23.11.2016 про відсутність на спірній земельній ділянці майна, яке належить позивачу. Законний землекористувач спірної земельної ділянки ЗАТ «Агрошляхбуд» погодився надати свою земельну ділянку третій особі у справі, а не позивачу. Позивач не дотрималась законодавчого порядку для набуття права на спірну земельну ділянку шляхом прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування. Суд застосував норму закону на яку позивач не посилався ст. 50 ЗУ «Про землеустрій» та не мотивував це з посиланням на практику розгляду аналогічних спорів. Нерухомість позивача фактично не існує. Розмір площі земельної ділянки, зазначеної позивачем, є необґрунтованим. Суд вказав, що третя особа ОСОБА_6 є фізичною особою, у той час як вона є ФОП. Земельна ділянка площею 10885,60 кв. м. ніколи не відводилася та не виділялася. При вирішенні питання про відкриття провадження суд, залишаючи без руху позовну заяву, вказав, що позивач не вказала у позові факту розподілу земельної ділянки та не довела порушення її прав (наявність спору), однак позивачем для виправлення цих недоліків було подано первісну позовну заяву із вказівкою про наявність у якості учасників справи ОСОБА_9 міської ради та ФОП ОСОБА_6 на підставі якої суд розглянув цю справу без вказівки у рішенні на відповідні мотиви зміни своєї думки стосовно вказаних питань. Рішення суду суперечить правовим висновкам ВСУ у справах №6-253цс16 та №6-2225цс16.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що право позивача на набуття у користування спірної частини земельної ділянки не визнається відповідачем, однак є правомірним, оскільки походить від реалізації власником нерухомого майна своїх прав щодо земельної ділянки на якій воно розташоване та яка є необхідною для його обслуговування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що земельна ділянка за адресою вул. Сурікова, 12, м. Черкаси, площею 2,3795 га, кадастровий №:05:026:0011, перебуває у комунальній власності ОСОБА_9 міської ради. На підставі державного акту від 09.11.1995 ЗАТ «Агрошляхбуд» має право постійного користування цією земельною ділянкою. Цільове призначення земельної ділянки розміщення та експлуатація основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств. На зазначеній земельній ділянці знаходився комплекс нерухомого майна, що належав ЗАТ «Агрошляхбуд».

У подальшому 29.07.2005 між ЗАТ «Агрошляхбуд» та ТОВ «Укр-метал Черкаси» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, до складу якого входять підїзні залізничні колії 1 та огорожа №№5, 6. Пунктом 1.2 цього договору передбачено, що нерухоме майно розташоване на частині основної земельної ділянки площею 1,38 га. Договором також передбачено, що покупець набуває обовязку переоформити право користування земельною ділянкою (п.3.3.3 цього договору).

Після укладання зазначеного договору ЗАТ «Агрошляхбуд» погодилось передати частину основної земельної ділянки площею 1,08856 га (спірна земельна ділянка) на користь ТОВ «Укр-метал Черкаси» (власника нерухомості), що у справі не оспорюється та підтверджується листом відповідача від 21.04.2016. Таким чином, як встановлено судом при укладенні 29.07.2005 правочину з відчуження частини нерухомого майна відповідач надав добровільну відмову від спірної частини земельної ділянки, що перебуває у його постійному користуванні.

ТОВ «Укр-метал Черкаси» отримало дозвіл ОСОБА_9 міської ради на розробку проекту відведення спірної частини земельної ділянки при якому було визначено її межі. Однак ТОВ «Укр-метал Черкаси» у передбаченим законом порядку не здійснило оформлення права користування спірною частини земельної ділянки, у звязку з чим, на виконання своїх обовязків землекористувача сплачувало на користь ОСОБА_9 міської ради плату за користування землею на підставі угоди від 01.11.2005.

Далі, 17.03.2011 між ТОВ «Укр-метал Черкаси» та ТОВ «Єврогруп ЛТД» укладено договір дарування нерухомого майна до складу якого входять підїзні залізничні колії №1 та огорожа №№5, 6, що знаходиться за адресою вул. Сурікова, 12, м. Черкаси. Пунктом 6 цього договору передбачено, що нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 1,0886 га, кадастровий №:05:026:0006, що знаходиться у землекористуванні Черкаського міжгосподарського підприємства «Агрошляхбуд».

За замовленням ТОВ «Єврогруп ЛТД» було розроблено план встановлення меж спірної частини земельної ділянки. Однак ТОВ «Єврогруп ЛТД» також не здійснило належного оформлення права користування спірною частиною земельної ділянки та 17.11.2015 продало наявне на ній нерухоме майно (підїзні залізничні колії №1 та огорожа №№5, 6) ОСОБА_11

07.11.2016 за договором дарування, укладеним між ОСОБА_11, як дарувальником, та ОСОБА_8 (позивачем), як обдаровуваною, остання набула у власність комплекс нерухомого майна, до складу якого входять: підїзні залізничні колії №І, огорожа №5, навіс під літ. «Н», підпірна стіна №7, огорожа №8, 9, 10, замощення ІІ, ІІІ, що знаходиться за адресою: вул. Сурікова, 12, м. Черкаси, та розташоване на земельній ділянці площею 2,3795 га з кадастровим №:05:026:0011. На теперішній час право власності позивача на вказане нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис №17318325, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01).

10.08.2016 відповідач ЗАТ «Агрошляхбуд» склав нотаріально посвідчену заяву про відмову від права постійного користування основною земельною ділянкою на користь ФОП ОСОБА_6 (третя особа у справі).

11.08.2016 за ФОП ОСОБА_6 зареєстроване право власності на комплекс нерухомого майна, що також знаходиться на основній земельній ділянці, що підтверджується відомостями про державну реєстрацію права власності та визнається сторонами. Відповідно до кадастрового плану основної земельної ділянки та технічного паспорту на обєкт нерухомого майна належне ФОП ОСОБА_6 нерухоме майно розміщене на одній частині основної земельної ділянки, а належне позивачу на іншій, які розділені між собою залізничною колією №І.

22.12.2016 ОСОБА_9 міською радою ухвалене рішення №2-1568, яким ФОП ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту відведення всієї основної земельної ділянки в оренду під нежитлові будівлі.

10.01.2017 належному позивачу комплексу нерухомого майна присвоєно наказом департаменту архітектури та містобудування ОСОБА_9 міської ради №1997-а окрему адресу: вул. Сурікова, 12/11, м. Черкаси.

На теперішній час для оформлення права користування земельною ділянкою під своїм нерухомим майном позивач має подати відповідні документи до ОСОБА_9 міської ради, але не може здійснити такі дії через відсутність погодження відповідача, як землекористувача цієї земельної ділянки, що й стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

З цих підстав колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що між сторонами справи існує спір щодо наявності у позивача права на виділення їй у користування спірної частини земельної ділянки на якій знаходиться її нерухоме майно.

При цьому, колегія суддів відхиляє апеляційні доводи у справі про те, що висновки суду про невизнання відповідачем права позивача на користування земельною ділянкою не підтверджуються доказами, так як відсутнє звернення до відповідача із відповідними вимогами щодо надання нотаріально посвідченої згоди на вилучення частини земельної ділянки, з огляду на таке.

Як вірно зазначено апелянтом, законний землекористувач спірної земельної ділянки ЗАТ «Агрошляхбуд» (відповідач) погодився надати свою земельну ділянку у повному розмірі третій особі у справі (ФОП), а не позивачу. Крім того, 22.12.2016 ОСОБА_9 міською радою ухвалене рішення №2-1568, яким ФОП ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту відведення всієї основної земельної ділянки в оренду під нежитлові будівлі.

З цих підстав колегія суддів приходить до висновку про те, що на даний момент як законний землекористувач висловив свою позицію щодо надання частини земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно позивача та яка необхідна для його обслуговування, іншій особі, що безсумнівно свідчить про наявність спору у справі у звязку з порушенням такими діями прав позивача на використання земельної ділянки, на якій знаходиться її нерухоме майно, що передбачено ст. 120 ЗК України.

Так ч.ч.1, 2 ст.120 ЗК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Далі, відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що повноваження щодо прийняття рішення про передачу земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб належить відповідно сільській, селищній або міській раді.

Порядок надання земельних ділянок у користування регламентований ст. 123 ЗК України. За змістом цієї правової норми надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється органами місцевого самоврядування. Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до ЗУ «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Частиною другою статті 123 ЗК України передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Таким чином, як вірно вказано судом першої інстанції, для реалізації позивачем права на набуття у користування (власність) земельної ділянки, на якій знаходиться належне їй нерухоме майно, їй необхідно подати до ОСОБА_9 міської ради клопотання разом з нотаріально посвідченою згодою землекористувача, яким є відповідач. Наявність такої згоди є обовязковою передумовою звернення з відповідним клопотанням, оскільки мова йде про необхідність поділу зареєстрованої у Державному земельному кадастрі земельної ділянки, що потребує розробки проекту її відведення. Відсутність такої згоди є формальною, але безумовною, причиною для відмови у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки. Крім того, відсутність такої згоди свідчить про невизнання землекористувачем права особи на набуття у користування (власність) земельної ділянки, а тому у такої особи виникає право на звернення до суду з позовом для захисту свого права.

При розгляді справи встановлено та не спростовано апелянтами, що відповідач, як діючий землекористувач основної земельної ділянки, фактично заперечує про наявність у позивача права на набуття у користування спірної частини земельної ділянки, надавши свою згоду на її використання іншій особі.

Таким чином, з урахуванням наявності у позивача права на користування земельною ділянкою на якій розташоване її майно, встановленого ст.120 ЗК України, та за відсутності згоди постійного землекористувача цієї земельної ділянки на її користування позивачем, як власником нерухомості, що передбачено ч.2 ст.123 ЗК України, як передумова для оформлення у власника нерухомості права на користування земельною ділянкою, на якій розташована ця нерухомість, відповідне право позивача має бути захищено судом шляхом констатації його наявності.

Разом з цим, колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що суд виконав функцію експерта, оскільки без проведення судової експертизи зробив висновки по питаннях, які потребували застосування спеціальних знань та самостійно встановив місце розташування спірної земельної ділянки за наданими кадастровими планами, так як вони є безпідставними, адже у договорі дарування від 07.11.2016, на підставі якого позивач набула у власність нерухоме майно, зазначено його місце розташування вул. Сурікова, 12, м. Черкаси, земельна ділянка площею 2,3795 га з кадастровим №:05:026:0011. Крім того, в листі ЗАТ «Агрошляхбуд» №23 від 21.04.2016 (а.с.85) відповідач вказав про те, що майно, яке наразі належить позивачу у справі, знаходиться на земельній ділянці, наданій у постійне користування відповідачу, про яку вказано вище.

Колегія суддів особливо враховує те, що питання про необхідність призначення у справі тієї чи іншої судової експертизи жодним із учасників процесу перед судом не порушувалося.

Також не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що судом не вказано мотиви, чому було відхилено докази відповідача, адже рішення суду першої інстанції є належним чином мотивоване, судом надано оцінку усім доказам у справі, як тим, що надані позивачем, так і наданим відповідачем. При цьому доводи відповідача проти позову отримали від суду критичну оцінку із зазначенням її мотивів, що вбачається як з мотивувальної, так і з резолютивної частин оскарженого рішення суду.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що дана справа мала розглядатися в порядку господарського судочинства, адже позивачем у справі є фізична особа, яка набула право на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці згідно договору дарування від 07.11.2016, а позовні вимоги у справі спрямовані на захист цивільного права фізичної особи, регламентованого земельним законодавством, а не субєкта господарювання, отже в силу положень ст.15 ЦПК України (ч.1 якої передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, із земельних відносин) та ст. 12 ГПК України (п.6 якої передбачено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності) даний спір суд вірно розглянув по суті у порядку цивільного судочинства, оскільки його стороною є фізична особа.

Колегія суддів оцінює критично апеляційні доводи про те, що суд позбавив прав на земельну ділянку територіальну громаду міста Черкаси, не залучивши до розгляду справи в якості відповідача ОСОБА_9 міську раду, оскільки постійним землекористувачем спірної земельної ділянки є відповідач у справі. Частиною 2 статті 123 ЗК України саме згода постійного землекористувача на використання його земельної ділянки іншою особою (відсутність якої спричинила звернення з даним позовом до суду) передбачена як передумова у оформленні, у тому числі шляхом звернення до органу місцевого самоврядування, права позивача щодо цієї земельної ділянки. З матеріалів справи вбачається, що саме бездіяльність відповідача у справі з приводу надання нотаріально посвідченої згоди на вилучення частини його земельної ділянки на користь позивача, порушила права останньої, отже належним відповідачем у справі є ЗАТ «Агрошляхбуд», як постійний землекористувач спірної земельної ділянки, а не ОСОБА_9 міська рада. Також слід врахувати, що правова позиція міської ради була представлена суду при розгляду даної справи та отримала належну правову оцінку, при цьому ОСОБА_9 міська рада не скористалася своїм процесуальними правами при розгляді даного спору, зокрема, щодо звернення з самостійними вимогами на предмет спору, тощо.

Оскільки у даній справі наявний спір між власником нерухомості та постійним землекористувачем земельної ділянки, на якій розташована ця нерухомість, з приводу відсутності згоди землекористувача на вилучення частини його земельної ділянки на користь власника нерухомості, а не щодо тих чи інших дій, бездіяльності чи рішень органу місцевого самоврядування, колегія суддів відхиляє усі апеляційні доводи у справі щодо поширення компетенції міської ради на вирішення питання про надання в користування позивачу земельної ділянки, так як цьому обовязково має передувати надання згоди постійним землекористувачем, про яку вказано вище та що передбачено ч.2 ст.123 ЗК України, яка регламентує порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Слід відхилити апеляційні доводи про те, що суд не послався на норми ст.152 ЗК України, яка регламентує способи захисту прав на землю, оскільки відсутність формального зазначення у рішенні норм указаної правової норми не може свідчити про помилковість висновків суду у даній справі. Також колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що згідно ч.2 та п.«а» ч.3 ст.152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

З цих підстав колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем у справі обрано належний спосіб захисту його порушеного права шляхом визнання права на оформлення в користування земельної ділянки без нотаріально посвідченої згоди (погодження) землекористувача на її вилучення із користування.

Та обставина, що законодавством не передбачено можливості вилучення у судовому порядку земельної ділянки в постійного користувача за відсутності його згоди, на що посилається апелянт, у світлі наведених вище положень ч.2 та п.«а» ч.3 ст.152 ЗК України не є перешкодою для відповідного захисту прав особи на користування земельною ділянкою, у разі їх порушення, що й має місце в даній справі. Також колегія суддів вважає вірним посилання суду першої інстанції на відповідні положення ст. 50 ЗУ «Про землеустрій», яка передбачає, що при розробці проекту відведення земельної ділянки до його складу включається або письмова згода землевласника (землекористувача), засвідчена нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду. При цьому з семантичного аналізу змісту вказаної правової норми слідує, що дане рішення суду подається у випадку, якщо неможливо подати згоду землекористувача, тобто воно має встановлювати обставини щодо можливості оформлення проекту відведення земельної ділянки без згоди її постійного землекористувача.

Колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні доводи про те, що суд не врахував висновки перевірки ДАБІ про відсутність на спірній земельній ділянці майна, яке належить позивачу, оскільки з матеріалів справи, зокрема, з чинного договору дарування від 07.11.2016, на підставі якого позивач набула у власність нерухомість та технічного паспорту на вказану нерухомість, виготовленого ЧОО БТІ, вбачається яке саме майно та де саме (за якою адресою та на якій земельній ділянці) воно розташоване, що і необхідно було встановити для правильного вирішення спору у даній справі.

Колегія суддів оцінює критично апеляційні доводи про те, що суд застосував норму закону на яку позивач не посилався ст. 50 ЗУ «Про землеустрій» та не мотивував це з посиланням на практику розгляду аналогічних спорів, оскільки відповідно до положень ч.1 ст.60 ЦПК України до обовязку сторони віднесено доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України до повноважень суду при вирішенні спору у справі віднесено вирішення питань, зокрема, про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже сторона має довести фактичні обставини, а суд повноважний самостійно визначити правовідносини, які випливають з цих обставин, та правові норми, які їх регламентують. Крім того, нормами цивільного судочинства не передбачено, що при вирішення спору суд має враховувати ту чи іншу практику розгляду аналогічних спорів, про що вказує апелянт.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що нерухомість позивача фактично не існує, оскільки вони є необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи, а також іншим доводам апелянтів у справі, зокрема, щодо іншого місця розташування цієї нерухомості, яка не існує.

Та обставина, що суд вказав, що третя особа ОСОБА_6 є фізичною особою, у той час як вона є ФОП, ніяким чином на правильність вирішення спору у справі не вплинула.

Також колегія суддів відхиляє апеляційні доводи з посиланням на висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі про залишення позову без руху, оскільки вони стосуються питань, які суд вирішує при відкритті провадження у справі, зокрема, стосовно змісту та форми позовної заяви, які регламентовано ст.122 ЦПК України, а при вирішенні спору по суті, судом вирішується інші питання стосовно обґрунтованості позовних вимог у справі, які регламентуються ст. 214 ЦПК України. Отже висновки, до яких приходив суд при вирішення питання про відкриття провадження у справі не мають значення при вирішенні того, чи є позовні вимоги у справі законними та обґрунтованими.

Колегія суддів оцінює критично апеляційні доводи про те, що рішення суду першої інстанції у справі суперечить правовим висновкам ВСУ у справах №6-253цс16 та №6-2225цс16, оскільки вказані правові висновки вказують на те, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Тобто ці висновки ВСУ не свідчать про помилковість вирішення судом спору в даній справі, а навпаки, підтверджують виникнення у позивача прав стосовно земельної ділянки, на якій розташоване належне їй нерухоме майно.

Інші доводи апеляційних скарг є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційні скарги відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до закритого акціонерного товариства «Агрошляхбуд», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_9 міська рада, фізична особа-підприємець ОСОБА_6, про визнання права на оформлення у оренду (власність) земельної ділянки без згоди землекористувача, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :