АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Міцнея В.Ф.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2011 року,

встановила:

ОСОБА_1 у грудні 2010 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Вказувала на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 12 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №289.

Посилалася на те, що була введена в оману ОСОБА_2 щодо природи правочину.

Вважала, що вчиняє спадковий договір, розраховувала на надання ОСОБА_2 догляду та утримання.

Також зазначала, що при укладенні правочину припустилася помилки щодо природи правочину внаслідок похилого віку, тяжкого матеріального становища та потреби у зв»язку із цим у догляді.

Просила визнати договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу

Справа №2/58/11-ц

Провадження №22-ц/794/1182/2017 рік Головуючий у 1 інстанції Кирилюк Л.К. Категорія 19/21 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

ОСОБА_3 12 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №289 недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2011 року позов задоволено.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.230 ЦК України та дійшов висновку про доведеність введення ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 в оману щодо вчинення спадкового договору.

При цьому суд першої інстанції послався на правила, встановлені ч.4 ст.174 ЦПК України та зазначив про визнання відповідачем ОСОБА_2 позову.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

На підставі ч.1 ст.292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов»язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого ст.292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов»язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, судді-доповідач відповідно до цієї норми та ч.3 ст.297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Посилання публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на те, що судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки, обґрунтовувалося вчиненням публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4 15 лютого 2008 року, зареєстрваоного за №83, за яким передано квартиру АДРЕСА_1.

На підставі п.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 12 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №289 недійсним.

Водночас підставою позову ОСОБА_1, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, зазначалося вчинення правочину під впливом обману та помилки.

При цьому ОСОБА_1 правовою підставою визначалися положення ч.1 ст. 229 та ч.1 ст.230 ЦК України.

Натомість, судове рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.229 ЦК України, не мотивовано.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз'яснень, наданих у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення

обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману

повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо

мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2вернувся до суду з заявою про визнання позову ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, не заперечує проти задоволення позову (а.с.30).

Згідно з вимогами ч.1 ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач ? визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

На підставі ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За змістом ч.3 ст.202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов»язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов»язки для інших осіб, лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Разом з тим договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 12 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №289 за своєю правовою природою є одностороннім правочином, не створює для сторін взаємних прав та обов'язків.

Відповідно наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору недійсним на порушення норм матеріального права, зокрема, ч.1 ст.230 ЦК України.

Згідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції залишив поза увагою доводи ОСОБА_1 щодо відсутності в неї волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 б м.Чернівці, оскільки вона є особою похилого віку, іншого житла не має, після укладення правочину продовжує проживати у житловому приміщення, сплачує за житлово-комунальні послуги, укладаючи оспорюваний договір, вона помилялася щодо правової природи правочину, вважала, що вчиняє спадковий договір.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення.

Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину

недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання

або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після

виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з

правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не

має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі

від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи

неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для

визнання правочину недійсним.

За змістом правового висновку Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Встановлено, що ОСОБА_1 народилася 23 серпня 1931 року (а.с.24).

Згідно посвідчення ОСОБА_1, виданого управлінням Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м.Чернівці 29 серпня 2005 року серія ААБ №341487, ОСОБА_1 призначено пенсію (а.с.7).

На підставі медичної картки ОСОБА_1 знаходиться на «Д» обліку з діагнозом ГХ П гіпертензивне серце, ІХС, дифузний кардіосклероз (а.с.8-10). З

З приєднаного до матеріалів справи паспорта громадянина України вбачається, що ОСОБА_1 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.24).

Також встановлено, що ОСОБА_1 здійснює оплату комунальних платежів (а.с.11-23).

Отже, похилий вік ОСОБА_1 та потреба у у зв»язку з цим у сторонній допомозі, наявність у ОСОБА_1 спірного житла як єдиного та продовження проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 після вчинення правочину, сплата за житлово-комунальні послуги, свідчать про неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін за цими договорами, оскільки вважала такий правочин спадковим договором, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_1

Згідно з п.8 правочину нотаріусом роз'яснено положення статей 717-722 ЦК України.

За змістом п.9 вказаного договору сторони стверджують, що розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, а також те, що обумовлені ним не носять характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що цей договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин.

Відповіно правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Отже, ураховуючи вчинення ОСОБА_1 правочину під впливом помилки договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 12 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №289 слід визнати недійсним.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2011 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 12 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №289 недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

ОСОБА_5