У Х В А Л А

Іменем України

24 листопада 2017 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

До Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, що належить позивачу, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського району м. Києва від 19.06.2003 року.

В позові вказано, що позивачу стало відомо, що вищевказана квартира знаходиться під арештом, який був накладений у 2003 році державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського управління юстиції Гуриною В.Д. у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа Ватутінського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_4 Відносно боржника ОСОБА_3 за несплату аліментів було винесено постанову серії АА 877768 від 19.16.2003 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. На звернення позивача із заявою до відповідача ОСОБА_1 про отримано відповідь про те, що строки зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становлять 3 роки, тому виконавче провадження було знищено та запропоновано для вирішення питання щодо зняття арешту звернутися до суду. Таким чином, виконавче провадження було завершене, але накладений 19.06.2003 року арешт знятий не був. На теперішній час вищезазначене виконавче провадження знищено, питання щодо зняття арешту не вирішено та не може бути вирішено державною виконавчою службою.

Вивчивши заяву та додані до неї документи, приходжу до наступних висновків.

Відповідно до ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду до якого подається заява; ім'я (найменування) позивача і відповідача, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви. Позовна заява має відповідати іншим вимогам, встановленим законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Втім, позовна заява не містить зазначення доказів що між сторонами виник спір.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України, позовна заява також повинна містити зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Позивач в позовній заяві зазначає, що він не є стороною виконавчого провадження та не має відношення до боргів ОСОБА_3, який є сторонньою для нього особою. Крім того, виконавче провадження було завершене, але накладений 19.06.2003 року арешт знятий не був. На теперішній час вищезазначене виконавче провадження знищено, питання щодо зняття арешту не вирішено та не може бути вирішено державною виконавчою службою.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Згідно частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст.ст.57, 58 Закону України «Про виконавче провадження».

Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Аналогічні положення містяться і в п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», де роз'яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 55, 57 Закону №606-XIV.

На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства.

До неналежно оформленої заяви застосовуються норми статті 121 ЦПК (залишення її без руху з відповідними наслідками).

Суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє заявника та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання заявником ухвали.

Враховуючи вище викладене, керуючись ст.ст.121, 210 ЦПК України, суддя,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про зняття арешту з майна - залишити без руху.

Запропонувати позивачу не пізніше п'яти днів з дня отримання копії ухвали усунути вказані в ухвалі недоліки, шляхом надання до канцелярії суду (м. Київ, пр. Маяковського, 5-В) належним чином оформленої позовної заяви інакше позовна заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Н.Г. Таран