Справа № 417/4873/17
Провадження № 2/417/410/17
РІШЕННЯ

Іменем україни

"13" грудня 2017 р. с. Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Рукас О.В.

при секретарі Білянської О.В.

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с. Марківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Новоайдарської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди матері,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 15.09.2017 року звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Новоайдарської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди матері.

Відповідно до ухвали судді Новоайдарського районного суду Луганської області Іванової О.М. від 05 жовтня 2017 року дана справа була направлена за підсудністю до Марківського районного суду Луганської області. 13.11.2017 року дана справа надійшла до Марківського районного суду Луганської області, та ухвалою судді від 14 листопада була призначена до розгляду.

Згідно до позову, позивач посилається на те, що 21.11.1995 року він з відповідачем ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2) уклали шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Кам'янобрідського райвиконкому м.Луганська, актовий запис №194. У шлюбі народилось двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. З відповідачкою шлюбні відносини припинені, разом не проживають, спільне господарство не ведуть.

З 2014 року він переїхав до с.Співаківка Новоайдарського району Луганської області , оскільки м.Луганськ входить до окупованої території де проходять бойові дії. Однак на тимчасово окупованій території в м.Луганськ залишилися його батьки похилого віку, у зв'язку з чим він має намір тимчасово виїхати з дітьми за межі території України, а саме до Російської Федерації та через пункт перетину лінії розмежування в зоні проведення АТО, а потім повернутися до України. Відповідач добровільного дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України не надає, до нотаріуса для оформлення відповідних документів звернутися відмовляється, чим перешкоджає забезпеченню реалізації прав та інтересів дітей та не сприяє її всебічному та гарантійному розвитку.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав суд позов задовольнити, та суду пояснив, що він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, який в даний час, відповідно до рішення Новоайдарського районного суду розірваний. У шлюбі народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. В даний час донька постійно проживає з відповідачкою у м. Сміла Черкаської області, відвідує там школу. Аліментів на утримання доньки він не сплачує, однак в добровільному порядку забезпечує доньку матеріально. Відповідачка відмовляється надати йому дозвіл на виїзд дитини в окуповане місто Луганськ, тому він прохає суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за межі України до Російської Федерації через пункт перетину лінії розмежування в зоні проведення АТО строком на три роки без згоди матері. Виїзд доньки за межі України необхідний для її лікування.

Відповідаючи на запитання суду, позивач додав, що медичних довідок про стан здоров'я доньки ОСОБА_4, або медичних висновків про необхідність лікування ОСОБА_4 у нього не має. Підтвердити необхідність лікування він не може.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала. В заяві відповідачка зазначила, що на даний час донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкає разом з нею в м. Сміла Черкаської області та навчається у Смілянській загальноосвітній школі. Позивач вихованням дитини не займається, матеріальної допомоги не надає. Мета виїзду дитини за межі України не встановлена. Виїзд до Російської Федерації та перетин лінії розмежування в зоні проведення АТО вважає небезпечним для дитини.

Представник третьої особи: Служби у справах дітей Новоайдарської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримують (а.с.48,73).

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі суд встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини.

Відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_1, виданого Кам'янобрідським РВ УМВС України в Луганській області 09.06.1999 року ОСОБА_1 є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

Відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_2, виданого Кам'янобрідським РВ УМВС України в Луганській області 19.07.1996 року ОСОБА_2 є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Кам'янобрідського райвиконкому м.Луганська 21.11.1995 року(а.с.9).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 виданого Кам'янобрідським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції від 10.04.2009 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

Відповідно копії рішення Новоайдарського районного суду Луганської області по справі № 419/2798/17 (провадження № 2/419/523/2017), шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 21 листопада 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Кам`янобродського райвиконкому м. Луганська, актовий запис № 194 було розірвати. Рішення набрало законної сили.

Таким чином встановлено, що сторони на день розгляду справи по суті у шлюбі не перебувають, малолітня донька ОСОБА_4, 2009 року народження проживає з відповідачем ОСОБА_2, яка не дає в добровільному порядку дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за лінію розмежування.

Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 23.10.2017 року було розірвано. Сторони є батьками малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка на даний час проживає з відповідачкою.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст.151СК України, вправі обирати самі.

Згідно вимог ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття.

За ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписана Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 р. №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до п.22 ч.І «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року за №254-УІІІ, Верховна Рада України постановила: визнати тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно пункту 5.1.1 в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-рiчного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Мiнiстрiв України від 27 січня 1995 року № 57.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію, за кордон України, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

При цьому Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає обмеження на виїзд з України з міркувань безпеки громадян. Відповідно до «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 з наступними змінами та доповненнями, у згоді на виїзд за межі України повинні бути зазначені держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

В позовній заяві позивач зазначив він має на меті разом з дітьми навідатися до своїх батьків в м.Луганськ. В судовому засіданні позивач зазначив що необхідно виїхати за межі України до Російської Федерації для лікування доньки ОСОБА_4. Проте позивач не вказує відповідний часовий проміжок перебування у цій державі, вказано лише до Російської Федерації та через пункт перетину лінії розмежування в зоні проведення АТО та повернення до України в той час коли чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому.

Також позивачем не надано відповідних відомостей де саме проживають його батьки, не надано жодної довідки про стан здоров'я доньки ОСОБА_4, про необхідність її лікування та оздоровлення.

Крім того, в матеріалах справи відсутні і будь які докази відповідності та доцільності таких поїздок інтересам дитини, відомості про належні умови проживання, перебування в тій місцевості дитини.

Відповідно до положень ч.4 та ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При цьому орган опіки та піклування обмежився лише тим, що вказав, що позовні вимоги підтримують не навівши жодних доводів (а.с.73).

Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними.

Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні про належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у в задоволенні позову.

При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений повторного права на звернення до суду з цим питанням за інших обставин.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. При поданні позову позивачем був сплачений 23.08.2017 судовий збір у сумі 640,00 гривень, враховуючи що позов задоволенню не підлягає, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. ст. 10, 11, 60, 57- 60, 88, 212-215, 223,291,292, 294,296, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Новоайдарської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди матері - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Марківський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Рукас