АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

11 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу і посилався на те, що вони з відповідачкою зареєстрували шлюб 24.01.1987р. у Жовтневому відділі ЗАГС м. Дніпропетровська під актовим записом № 102. Від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. У позовній заяві та заяві, наданій суду 12.06.2017р. позивач вказує, що шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені з 12 червня 2016р. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння, різні погляди на життя, постійні сварки з різних побутових приводів, втрата почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Позивач вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена, також зазначив, що на сьогоднішній день у нього є інша жінка з якою він бажає зареєструвати шлюб (а.с. № 22).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2017 року шлюб зареєстрований 24.01.1987р. у Жовтневому відділі ЗАГС м. Дніпропетровська під актовим записом № 102 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які не мають неповнолітніх дітей розірвано.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду (а.с. 53-57).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 24.01.1987р. у Жовтневому відділі ЗАГС м. Дніпропетровська під актовим записом № 102 (а.с. № 4). Від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя сторін не склалося через несумісність характерів, відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрату почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що шлюбні відносини між сторонами у даній справі припинені з 12 червня 2016р., і з цього часу більше не відновлювалися, наданий судом максимальний строк для примирення шість місяців позитивних результатів не дав, а отже родина розпалася остаточно, відновлена бути не може, і шлюб підлягає розірванню, оскільки суперечить інтересам позивача.

Вказані висновки суду відповідають вимогам закону і підтверджуються матеріалами справи.

Так, відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції сторонам був наданий шести місячний строк для примирення (а.с. 54). Між тим, протягом зазначеного терміну сторони примирення не досягли, шлюбні стосунки не відновили.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Зі справи вбачається, що сторони з 12 червня 2016 року не ведуть спільне господарство, неповнолітніх дітей не мають, позивач наполягав на розірванні шлюбу, а отже подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, яких примушувати до шлюбу законом не допускається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідачки щодо відсутності підстав для розірвання шлюбу та можливості примирення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, адже примирення сторони так і не досягли, навіть після надання судом відповідного строку для примирення.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: