Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/535/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Берднікова Г. В.
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

11.05.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Кіселик С.А., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

за участю представників сторін розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів позики такими, що написані під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, під впливом обману і не супроводжувалися передачею коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

З урахуванням збільшення розміру позовних вимог в порядку ч. 2 ст. 31 ЦПК України в остаточній редакції, просила стягнути з відповідача грошові кошти в загальній сумі 62 179,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та ОСОБА_2 було укладено договори позики, згідно з якими 04 серпня 2010 року відповідач взяла у неї в борг 5000 грн. строком до 30 жовтня 2010 року, 30 листопада 2010 року - 8000 грн. на строк до 30 грудня 2010 року, 04 січня 2012 року 625 доларів США до 04 лютого 2012 року і 04 жовтня 2012 року - 9000 грн. на строк до 15 жовтня 2012 року, про що відповідач власноруч написала відповідні розписки. У вказані строки відповідач борги їй не повернула і в добровільному порядку взяті на себе зобов'язання виконувати відмовляється, тому позивач просила стягнути на її користь з відповідача за розпискою № 1 від 04 серпня 2010 року основний борг в сумі 5000 грн., інфляційні втрати 4486,57 грн., 3 % річних за 1938 днів прострочки 796,44 грн.; за розпискою № 2 від 30 листопада 2010 року основний борг в сумі 8000 грн., інфляційні втрати 7013,02 грн., 3 % річних за 1877 днів прострочки 1234,19 грн.; за розпискою № 3 від 04 січня 2012 основний борг в сумі 625 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19лютого 2016 року еквівалентно 16537,50 грн. і 3 % річних за 1476 днів прострочки 2006,25 грн.; за розпискою № 4 від 04 жовтня 2012 року основний борг 9000 грн., інфляційні втрати 7201,96 грн., 3 % річних за 1222 днів прострочки в сумі 903,95 грн. (т.1, а.с.2-4,122,200).

У березні 2016 року ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_3, в якому просила суд визнати договори позики за розписками від 04 січня 2012 року та від 04 жовтня 2012 року такими, що написані під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, під впливом обману і такими, що не супроводжувалися передачею коштів. В обґрунтування позову вказала, що дійсно у 2010 році брала у ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 5000 грн. і 8000 грн., про що складала розписки. В рахунок погашення боргу за цими розписками нею перераховувались кошти на банківську картку позикодавця. За другою розпискою весь борг вона повернула. За першою розпискою нею борг було сплачено частково, а тому вона внаслідок погроз, психологічного насильства, застосування обману зі сторони позивача, внаслідок власного тяжкого матеріального становища і впливу тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах змушена була написати розписку 04 січня 2012 року, в якій зазначила, що взяла в борг 625 доларів США, але зазначені обставини передачею коштів не супроводжувались. Після цього продовжувала погашати борг перед ОСОБА_3 шляхом перерахування грошових коштів на її банківську картку. В подальшому у жовтні 2012 року ОСОБА_3 зажадала термінового повернення всієї суми боргу, визначивши загальний розмір заборгованості разом з відсотками в сумі 9000 грн. Під її примусом та внаслідок впливу тяжкої обставини у вигляді скрутного матеріального становища, введення її в оману, знову була змушена написати ще одну розписку 04 жовтня 2012 року на підтвердження факту отримання грошових коштів в борг в сумі 9000 грн., що в дійсності не супроводжувалось передачею коштів.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача борг за договорами позики в сумі 62 179 грн. та 621 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову відмовлено (т.2 а.с.106-115).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову. Зазначає, що суд не врахував надані нею чеки ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до яких вона перерахувала в період з 11 січня 2011 року по 19 січня 2013 року на карткові рахунки ОСОБА_3 в рахунок погашення боргів всього 7 876 грн., безпідставно нарахував на цю суму 3 % річних та інфляційні. Суд не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5.(т.2, а.с.с121-122).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник позивача заперечив проти них і просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості (ст.1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103 цс 16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Оригіналами розписок, які суду надала позивач, підтверджується, що 04 серпня 2010 року відповідач взяла у позивача в борг 5 000 гривень які зобов'язалась повернути у строк до 04 вересня 2010 року, а потім до 30 жовтня 2010 року; 30 листопада 2010 року взяла у позивача в борг 8 000 гривень, які зобов'язалась повернути 30 грудня 2010 року; 04 січня 2012 року відповідач взяла у позивача в борг 625 доларів США, які зобов'язалась повернути до 04 лютого 2012 року; 04 жовтня 2012 року взяла у борг у позивача 9 000 гривень, які зобов'язалась повернути до кінця тижня, а саме 15 жовтня 2012 року (т.1 а.с.59-61).

Як свідчать матеріали справи, відповідач підтвердила той факт, що всі розписки написані нею власноручно. Визнала, що дійсно по розписці від 04 серпня 2010 року та по розписці від 30 листопада 2010 року вона взяла у позивача в позику грошові кошти відповідно в сумі 5 000 грн. та 8 000 грн..

Заперечуючи проти позову, зазначала в суді першої інстанції, що борг за цими розписками повернула, шляхом перерахування грошей на банківські рахунки позивача. А розписки від 04 січня 2012 року та від 04 жовтня 2012 року не супроводжувались передачею грошей, були написані під примусом позивача, внаслідок впливу тяжкої обставини у вигляді скрутного матеріального становища, на вкрай невигідних умовах та внаслідок введення її в оману ОСОБА_3 щодо переслідування її за борги.

Наданим позивачем розпискам суд дав належну оцінку відповідно до ст.212 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку, що вони є доказами укладення договорів позики та посвідчують факт передання відповідачці в борг 5 000 грн., 8 000 грн., 625 доларів США та 9 000 грн.. Суд обгрунтовано врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Згідно з вимогами ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Суд першої інстанції дав належну оцінку показам свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і обґрунтовано прийшов до висновку, що вони не є належними та допустимими доказами у справі щодо спростування факту передачі грошових коштів.

Ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду відповідач не надала належних та допустимих доказів того, що вона не брала у позивача гроші в сумі 625 доларів США та 9 000 грн. в борг, що правочини позики від 04 січня 2012 року та 04 жовтня 2012 року були укладені під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, що внаслідок дій позивача відповідач була введена в оману.

З урахуванням того, що зустрічні позовні вимоги є недоведеними, а також установивши, що укладені сторонами письмові договори позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошових сум позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов'язання.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.212 ЦПК України дав належну правову оцінку наданим відповідачем квитанціям про перерахування грошових коштів на карткові рахунки позивача в період 2011-2012 років та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вказані квитанції не містять відомостей про перерахування коштів саме за договорами позики, на які посилається відповідач. Випискою по банківським рахункам позивача не підтверджується надходження коштів саме від відповідача.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що крім правовідносин з договорів позики, між позивачем та відповідачем існували правовідносини з надання позивачем відповідачці та її доньці ОСОБА_4 перукарських послуг та послуг з продажу супутніх товарів.Підтвердивши наявність таких правовідносин, відповідачем відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не спростовані належними і допустимими доказами доводи представника позивача про те, що мали місце розрахунки за перукарські послуги і товари шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача.

Відповідно до ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, які він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 60369цс15 від 02 вересня 2015 року.

Із змісту оригіналів розписок вбачається, що в них не містяться умови повернення грошових коштів шляхом перерахування їх на банківські рахунки позикодавця.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного і обґрунтованого висновку про те, що наявність оригіналів розписок у позивача, підтверджує той факт, що відповідачем грошові кошти за договорами позики не повернуто та спростовує доводи відповідача про часткове повернення боргу.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду та наявність правових підстав для застосування ст.625 ЦК України до правовідносин сторін, не спростовують.

Суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючасуддя Л.В.Суровицька

Судді С.А.Кіселик

О.І.Чельник