10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Кадєтової О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,
за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Херсонської області від 11 січня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У вересні 2016 року ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_5, звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 лютого 1995 року ОСОБА_5 належить житловий будинок АДРЕСА_1. У вказаному будинку разом із ОСОБА_5 зареєстровані її син - ОСОБА_7, онучки - ОСОБА_8, ОСОБА_9, та колишня невістка - ОСОБА_6, яка вселилася та зареєструвалася в цьому будинку ще за час спільного подружнього життя з ОСОБА_7
Позивачка вказувала, що рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 31 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано, однак остання продовжує проживати в будинку ОСОБА_5 Між сторонами постійно виникають конфлікти, відповідачка використовує майно позивачки на власний розсуд, а також не сплачує комунальні послуги та не допомагає з утриманням будинку.
Ураховуючи наведене, та посилаючись на обмеження права
ОСОБА_5 у користуванні та розпорядженні житлом, її представник просила усунути перешкоди ОСОБА_5, як власнику даного будинку, у користуванні ним шляхом виселення з будинку ОСОБА_6
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від

06 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено. Усунено перешкоди

ОСОБА_5 у користуванні нерухомим майном шляхом виселення

ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 11 січня

2017 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від

06 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Херсонської області від 11 січня

2017 року та залишити в силі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 грудня 2017 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_6 є членом сімʼї не надано. При цьому суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_6 створює

ОСОБА_5, як власнику будинку, перешкоди у користуванні ним самим фактом реєстрації в будинку, а також тим, що відмовляється з нього виселитись.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що застосування ст. 391 ЦК України при вирішенні питання щодо виселення ОСОБА_6 на вимогу власника ОСОБА_5 є безпідставним, у той час, як на підстави, передбачені ст. 116 ЖК України ОСОБА_5 не посилалась та доказів з цього приводу не надавала.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 лютого 1995 року є власником житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Будинок має загальну площу 87 кв. м., а житлову - 55 кв. м.

Згідно довідки квартального комітету від 19 вересня 2016 року № 9 за вказаною вище адресою проживають та зареєстровані: власник -

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, невістка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, онука - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, онука - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Встановлено, що сторони не заперечували, що в будинку проживають лише ОСОБА_5, її син - ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 31 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, укладений 06 листопада

1987 року розірвано.

Відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. АДРЕСА_1 ОСОБА_6 було зареєстровано в даному будинку 29 грудня 1987 року (а. с. 11-13).

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_6 вселилась до спірного житла за згодою його власника, до 2011 року сторони проживали однією родиною, тобто відповідачка була членом сім'ї позивачки. У 2011 році шлюб між відповідачкою та сином позивачки було розірвано, останній пішов з сім'ї, а позивачка та відповідачка продовжували проживати як раніше. Діти відповідачки, які є онуками позивачки виїхали з будинку, а відповідачка займає одну кімнату, яку й займала, коли вони були у шлюбі з чоловіком і яку їй визначили при вселенні власники будинку.

Звертаючись із вказаним позовом до суду, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4 посилалася, як на правове обґрунтування, на положення ст. 319, 391 ЦК України, які регулюють поняття, здійснення та захист права власності.

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата відповідачем права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим Кодексомпідстави для позбавлення права на житло.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом(ч. 4 ст. 9 ЖК України).

За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції, ст. ст.319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація та проживання ОСОБА_6 у спірному будинку перешкоджає їй вільно володіти та користуватись належним їй жилим приміщенням. При цьому встановлено, що ОСОБА_6 вселилась та була зареєстрована у спірній квартирі у встановленому законом порядку зі згоди власника - ОСОБА_5

При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_6порушує правила, передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України, а саме допускає систематичне руйнування чи псування житла, використання його не за призначенням або систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, суду не надано і про наявність таких не зазначено.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Херсонської області від 11 січня 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 11 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова