АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року у справі за позовом Кредитної спілки «Співдружність» до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставлене майно,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року КС «Співдружність» звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставлене майно, в якому просили звернути стягнення на предмет застави: автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип: Автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_6, державний номерний знак НОМЕР_1, рік випуску 2011; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип: Автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_7, державний номерний знак НОМЕР_2, рік випуску 2011; автомобіль марки I-VAN модель А07А1-30, тип: Автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5, державний номерний знак НОМЕР_3, рік випуску 2008; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип: Автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_8, державний номерний знак НОМЕР_4, рік випуску 2010, шляхом передачі даного майна у власність КС «Співдружність».

Справа № 756/2765/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9965/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 16.04.2013 року між КС «Співдружність» та ОСОБА_3 укладено Договір кредитної лінії №130411/с за яким позивач надав позичальнику кредитну лінію з лімітом в сумі 145 000 грн., в межах якого він може отримувати будь-які суми кредиту та зобов'язується повертати їх на умовах передбачених договором. Між КС «Співдружність» та ОСОБА_1 16.04.2013 року укладено нотаріально посвідчений Договір застави транспортного засобу, за яким у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі за рахунок предмета застави.

Станом на 01.02.2015 року ОСОБА_3 не виконано зобов'язання щодо повернення суми боргу, заборгованість складає 885 981 грн. 13 коп., з яких: 141 395 грн. 25 коп. - сума боргу по тілу кредиту; 651 272 грн. 34 коп. - сума боргу за процентами; 70 697 грн. 63 коп. штраф; 22 615 грн. 91 коп. - пеня.

КС «Співдружність» неодноразово звертались до позичальника із вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, 04.02.2015 року відповідачу було надіслано претензію з вимогою транспортування вказаних транспортних засобів за адресою кредитної спілки. При цьому, вимоги позичальником та майновим поручителем проігноровано.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року позовні вимоги КС «Співдружність» задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, через свого представника, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається, на Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» а саме на ст. 29 в якій визначено , що боржник або інші обтяжувачі, на користь яких встановлене зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна, протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, можуть заперечити проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до обтяжувача, який ініціює звернення стягнення. Та вважає, що за таких умов обтяжував, який ініціює звернення стягнення, повинен задовольнити забезпечену обтяженням вимогу шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження в порядку, встановленому ст. 30 цього Закону.

Апелянт наголошує на тому, що визнання права власності на предмет застави є позасудовим способом врегулювання подібних правовідносин.

Також апелянт посилається на порушення судом норм процесуального законодавства, при розгляді справи.

Представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представники позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності осіб, які не з'явилися.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.04.2013 року між КС «Співдружність» та ОСОБА_3 укладено Договір кредитне: лінії №130411/с за яким позивач надав останньому строком на 24 фактичних місяці кредитну лінію з лімітом в сумі 145 000 грн., в межах якого він може отримувати будь-які суми кредиту та зобов'язується повертати їх на умовах передбачених договором.

Згідно з п. 3.5 Договору кредитної лінії сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування здійснюється відповідно до графіка розрахунків.

У відповідності до п. 3.1 Договору плата за користування кредитом є фіксованою і становить 58,4% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом в рамках кредитної лінії. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням щодо кожного з траншів його отримання та включаючи дату повернення кредиту.

За п. 5.4.3 Договору кредитної лінії кредитодавець має право вимагати достроково повернення кредиту та сплати процентів за весь строк фактичного користування кредитом у випадку затримання сплати позичальником частини кредиту та/або процентів за користування кредитом на строк, що перевищує один місяць.

Згідно Додаткового договору до Договору кредитної лінії №130411/с від 16.04.2013 року сторони домовились про зміну фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику, а саме у зв'язку із порушенням Графіку розрахунків Додатка №1 до Договору кредитної лінії від 16.04.2013 року в частині непогашення кредиту у проміжні строки, які становлять 30 календарних днів.

Згідно рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05.11.2014 року з ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» було стягнуто заборгованість за умовами Договору кредитної лінії №130411/с від 16.04.2013 року станом на 20.10.2014 року у розмірі 662 075 грн. 23 коп., з яких 141 395 грн. 25 коп. по тілу кредиту, 504 221 грн. 28 коп. відсотків, 16 458 грн. 70 коп. пені.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015 року додатково стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» 70 697 грн. 63 коп. штрафу за Договором кредитної лінії №130411/с від 16.04.2013 року.

При цьому, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05.11.2015 року з ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» було стягнуто 250 269 грн. 59 коп. заборгованості по відсотках, 7 270 грн. 79 коп. пені за період з 21.10.2014 року до 16.04.2015 року за тим же Договором кредитної лінії №130411/с від 16.04.2013 року.

За Фінансовою довідкою від 01.03.2017 року за вих. №73 встановлено, що на користь кредитної спілки примусово з пенсії боржника стягнуто лише 11 875 грн. 79 коп.

Загальна сума боргу станом 01.03.2017 року становить 981 012 грн. 85 коп.

В забезпечення виконання зазначеного кредитного договору між КС «Співдружність» та ОСОБА_1 16.04.2013 року укладено нотаріально посвідчений Договір застави транспортного засобу, за яким у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі за рахунок предмета застави, а саме: автомобіля марки I-VAN модель А07А-30, тип: Автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_6, державний номерний знак НОМЕР_1, рік випуску 2011; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип: Автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_7, державний номерний знак НОМЕР_2, рік випуску 2011; автомобіль марки I-VAN модель А07А1-30, тип: Автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5, державний номерний знак НОМЕР_3, рік випуску 2008; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип: Автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_8, державний номерний знак НОМЕР_4, рік випуску 2010.

Відповідно до п. 2.3. Договору застави, заставодержатель набуває право стягнення за рахунок предмету застави, зокрема, у випадку невиконання або неналежного виконання заставодавцем умов договору позики (при несвоєчасному7 поверненні позики повністю або її частини тощо).

За п. 3.3.5 Договору застави у разі невиконання боржником та заставодавцем умов Кредитного договору або цього договору звернути стягнення на предмет застави і задовольнити за рахунок предмета застави свої вимоги в повному обсязі, включаючи дострокове погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У відповідності до п. 3.3.6 цього договору сторони домовились, що заставодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет застави згідно із Законом України „Про заставу" та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того,що з огляду на зазначене та розмір заборгованості ОСОБА_3, вимога позивача про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставне майно шляхом передачі заставного майна у власність заставодержателя є законною та обґрунтованою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що обтяженням вимогу шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження в порядку, встановленому ст. 30 цього Закону та визнання права власності на предмет застави є позасудовим способом врегулювання подібних правовідносин, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 3.3.6 договору застави сторони домовились, що заставодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет застави згідно із Законом України «Про заставу» та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону, зокрема, встановлено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно п.4 ч.2 ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон), у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

Тобто, Законом встановлена можливість судовим рішенням встановити процедуру звернення на предмет застави, передбачену позасудовими способами, зокрема і шляхом передачі у власність предмета застави.

Статтею 29 Закону встановлений порядок передачі обтяжувачу права власності на предмет забезпечувального обтяження.

Так, ст.29 Закону встановлено, що обтяжувач має право після одержання предмета обтяження у володіння задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням шляхом набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження, якщо інше не встановлено законом або договором. При цьому обтяжувач зобов'язаний повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір набути право власності на предмет забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону.

Боржник або інші обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна, протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, можуть заперечити проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до обтяжувача, який ініціює звернення стягнення. Таке заперечення надсилається в письмовій формі обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення, та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна. За таких умов обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, повинен задовольнити забезпечену обтяженням вимогу шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 30 цього Закону.

Якщо відповідне заперечення надійшло від боржника, набуття обтяжувачем, який ініціює звернення стягнення, права власності на предмет забезпечувального обтяження можливе на підставі рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, КС Співдружність» надсилало ОСОБА_1 вимогу-претензію від 04 лютого 2015 року, в якій повідомляло останнього про свій намір набути право власності на транспортні засоби, які були передані ним у заставу, в рахунок погашення заборгованості у сумі 885 981,13 грн. (т.1 а.с.17). Дана вимога була отримана відповідачем 17.02.2015р., що підтверджується зворотним повідомленням із поштової установи (а.с.17 на звороті).

Оскільки ОСОБА_1 заперечував проти вказаної вимоги та вирішення питання у позасудовому порядку, то у відповідності до положень ст.29 Закону, позивач мав право звернутися до суду із даним позовом та задовольнити свої вимоги шляхом отримання у власність предмету застави, в рахунок погашення заборгованості відповідача, у судовому порядку. За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави саме шляхом визнання права власності, що не суперечить Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув справу, з урахуванням тих вимог, які були заявлені позивачем.

Судовою колегією приймаються доводи апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, але вони не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення (ч.3 ст.309 ЦПК України).

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді