Провадження 2/235/831/17
Справа 235/1337/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого судді Філь О.Є.

при секретарі Ярмаченко В.В., Лебеденко В.В.

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Покровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Краснолиманське» про припинення правовідносин, розірвання трудового договору, зобовязання відповідача вчинити певні дії та внести відомості про звільнення в трудову книжку, стягнення заробітної плати, оплати за невикористані дні відпустки, винагороди до відпусток, вихідної допомоги з врахуванням компенсації, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Краснолиманське» про припинення правовідносин, розірвання трудового договору, зобовязання відповідача вчинити певні дії та внести відомості про звільнення в трудову книжку, стягнення заробітної плати, оплати за невикористані дні відпустки, винагороди до відпусток, вихідної допомоги з врахуванням компенсації.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 04.08.2008 року працював в якості ГРОЗ, а з 02.10.2013 року в якості МПУ ділянки з видобутку вугілля № 10 на ТОВ «Краснолиманське».

З 05.09.2014 року ТОВ «Краснолимансьтке» припинило видобуток вугілля, та згідно наказу № 187к від 03.10.2014 року по підприємству він продовжував працювати у шахті для підтримки життєдіяльності підприємства. Останній вихід на працю на ТОВ «Краснолиманське» зробив 24.11.2014 року.

24.11.2014 року він звернувся із заявою про звільнення з підприємства за власним бажанням у зв»язку з невиплатою заробітної плати, на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України, заяву відправив поштою. Вказаний лист був йому повернутий поштою через 30 днів без підписів про його звільнення.

Свою трудову книжку, яка було в досудовому провадженні № 0001079 від 29.04.2015 року як речовий доказ, він отримав без запису про розірвання трудового договору в травні 2016 року через слідчого Донецької обласної прокуратури.

Повторну заяву про звільнення він направив 21 лютого 2017 року на імя ОСОБА_3 за адресою його постійного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, але відповідь до теперішнього часу не отримав.

У зв»язку з тим, що відповідачем не виплачена йому заборгованість по заробітній платі, за невикористані дні відпустки, винагороди за відпустки, вихідної допомоги, не видано належним оформлену трудову книжку, просить припинити правовідносини та на підставі ст. ст. 651, 652 ЦК України, розірвати трудовий договір між ним та відповідачем, зобовязати відповідача звільнити його за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 24 листопада 2014 року в звязку з порушенням трудового договору, внести відомості про звільнення в його трудову книжку серії БТ-П № 7622667, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за вересень, жовтень, листопад 2014 року, оплату за невикористані дні відпустки, винагороди до відпусток за 2012, 2013 та 2014 роки, вихідну допомогу з врахуванням компенсації в розмірі 169000,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивачем пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду, оскільки з моменту, коли він дізнався про порушення своїх прав пройшло понад 2 роки. Позивачем обрано спосіб захисту подано позов про припинення правовідносин на підставі ст. ст. 651, 652 ЦК України, але

застосування загальних положень про договір ЦК України до правовідносин, що виникають між роботодавцем та працівником при укладенні чи припиненні трудового договору є незаконним. Крім того відсутній факт порушення відповідачем трудових прав позивача, його твердження про порушення трудових прав саме відповідачем, в тому числі в частині невиплати заробітної плати, оплати за невикористані дні відпустки, винагороди до відпусток, вихідної допомоги безпідставні, незаконні та бездоказові. Окрім того, підприємство знаходиться у стані непереборної сили, що підтверджується Сертифікатами Торгово-промислової палати України. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердили, що з вересня 2014 року підприємство перебувала в стадії простою, виконувались роботи лише по забезпеченню життєдіяльності підприємства, позивач ОСОБА_1 разом з ними до листопада місяця 2014 року спускався в шахту для виконання цих робіт на виконання наряду, який видавав начальник дільниці.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачам ТОВ «Краснолиманське», де з 04.08.2008 року працював в якості ГРОЗ, з 02.10.2013 року в якості МПУ ділянки з видобутку вугілля № 10 (а.с. 6), що підтверджується копіює трудової книжки на ім'я позивача та оригіналом трудової книжки, наданою для огляду в судовому засіданні позивачем, запис про звільнення позивача у трудовій книжці відсутній. Трудова книжка із записом про роботу позивача є належним та допустимим доказом по справі, оскільки згідно ч. 1 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

5 вересня 2014 року невідомим озброєними особами відбулося збройне захоплення ДП "ВК "Краснолиманська", на території якого здійснював свою діяльність відповідач. 1 жовтня 2014 року озброєними особами, що контролювали територію та органи управління ДП ВК "Краснолиманська", із застосуванням погроз фізичного насильства злочинним шляхом було видалено у примусовому порядку всіх працівників ТОВ "Краснолиманське" території підприємства, з наданням їм наказу покинути офісні приміщення та припинити здійснення трудової діяльності, внаслідок чого з причин, що об'єктивно не залежать від волі останнього, було унеможливлено виконання відповідачем зазначених у позові обов'язків. З даного періоду часу доступ до робочих місць всім працівникам ТОВ "Краснолиманське", у тому числі керівним органам управління, фізично заблокований, доступ до робочих місць працівникам відповідача відсутній.

За фактами захоплення невстановленими особами 5 вересня 2014 року адміністративних будівель ДП "ВК "Краснолиманська" та ТОВ "Краснолиманське", а також заволодіння чужим майном шляхом обману у великих розмірах СУ прокуратури Донецької області відкрито кримінальне провадження № 0000546 від 11.09.2014р., яке в подальшому було об'єднано в одне провадження з кримінальним провадженням № 0000546 від 11.09.2014р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.341, 190 ч.3 КК України (а.с. 44-48).

Факт настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) для ТОВ "Краснолиманське" підтверджується Сертифікатами (висновками) Торгово-промислової палати України № 1348 від 04.11.2014р. та № 2024 від 01.12.2014р. (а.с. 53-54).

12 листопада 2015 року було вчинено чергові дії щодо незаконного фізичного блокування доступу повноважних працівників ТОВ "Краснолиманське" до своїх робочих місць та створення фізичних перешкод у виконанні відповідачем обов'язків перед своїми працівниками, що підтверджується повідомленнями про злочини, передбачені ст.ст.206 та 172 КК України, та повідомленнями слідчих про початок кримінальних проваджень за цими фактами.

Отже, суд приходить до висновку про те, що відповідач не вчиняв дій щодо порушення, оспорювання чи невизнання законних прав та інтересів позивача, спрямованих на реалізацію права на розірвання трудового договору відповідно до вимог діючого трудового законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Частина 1 ст. 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано доказів того, що уповноваженою на звільнення посадовою особою відповідача отримана його заява про розірвання трудового договору, навпаки, самим позивачем до позовної заяви доданий конверт з відміткою про неможливість вручення листа з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 13), що свідчить про відсутність у відповідача обов'язку розірвання трудового договору з позивачем з підстав, заявлених ним в заяві про звільнення на підставі ч. 3 ст. .38 КЗпП України, оскільки пред'явленню позову до суду повинно передувати порушення прав, свобод чи інтересів позивача відповідачем.

Відповідно до пунктів 3, 4 постанова Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993р. № 301 трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Згідно п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

В грудні 2015 року трудові книжки працівників ТОВ "Краснолиманське" були незаконно, в порушення встановленого законодавством порядку видачі трудових книжок, викрадені невстановленими особами, що підтверджується повідомленням ТОВ "Краснолиманське" про кримінальне правопорушення, передбачене ст.357 КК України. Згідно з витягу з ЄРДР № 0000071 до ЄРДР 12.01.2016 року внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 357 КК України за фабулою: в ході розслідування кримінального провадження № 0001079 від 29.04.2015 року встановлено, що у грудні 2015 року невстановлена особа, перебуваючи на території ДП «ВК «Краснолиманська», незаконно заволоділа трудовими книжками працівників ТОВ «Краснолиманське» (а.с. 98). Згідно листа старшого слідчого першого слідчого відділу СУ прокуратури Донецької області від 10.01.2017 року в ході проведення слідчої дії (огляд офісних приміщень ТОВ «Краснолиманське» 11.02.2016 року в офісних приміщеннях не знайдено та не оглядалась кадрова документація ТОВ «Краснолиманське», що відображає трудові взаємовідносини між товариством та його працівниками (заяви про прийняття на роботу, трудові книжки, накази про прийняття та звільнення з товариства тощо) (а.с. 103).

Таким чином, суд вважає, що відсутність фактичного доступу до трудових книжок працівників ТОВ "Краснолиманське" позбавляє відповідача можливості внесення відповідних записів про розірвання трудового договору, а також видачі її працівникові у випадку прийняття сторонами трудового договору рішення про його розірвання з підстав, передбачених трудовим законодавством.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що трудові права позивача на припинення трудових відносин відповідачем не порушені, а тому законні підстави для задоволення позову відсутні.

Затримка у виплаті заробітної плати є порушенням суттєвих умов трудового договору та конституційних прав працівника на своєчасне одержання винагороди за труд (ст. 43 Конституції України). Тому сам факт такого порушення надає працівнику право на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

При цьому, суд зазначає, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату

праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 38 КЗпП власник зобов»язаний звільнити працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору.

День звільнення визначається самим працівником, оскільки причина звільнення вважається поважною і роботодавець не має права затримувати працівника у будь-який спосіб.

При цьому суд зазначає, що відмовити працівникові у звільненні за власним бажанням роботодавець також не має права.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просить припинити правовідносини та на підставі ст. ст. 651, 652 ЦК України, розірвати трудовий договір між ним та відповідачем, зобовязати відповідача звільнити його за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 24 листопада 2014 року в звязку з порушенням трудового договору, внести відомості про звільнення в його трудову книжку серії БТ-П № 7622667.

В даному випадку, ототожнення позивачем таких понять як припинення правовідносини та розірвання трудового договору на підставі ст. ст. 651, 652 ЦК України, та звільнення його за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за думкою суду, є помилковим. Крім того, застосування норм Цивільного Кодексу України до правовідносин, що виникли, також є неприпустимим, оскільки вони регулюються нормами КЗпП України.

Поняття припинення трудового договору характеризує стан трудового договору між власником і працівником, є необхідним переважно у випадках, коли роботодавець фактично є відсутнім або припинив свою господарську діяльність, зокрема у випадку ліквідації підприємства, без фактичного звільнення працівника, раптового виїзду роботодавця-фізичної особи за кордон без попереднього звільнення працівника, а термін «звільнення з роботи» характеризує стан працівника, передбачає собою дотримання певної процедури розірвання трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представника відповідача в судовому засіданні, роботодавець фактично відсутній за своїм місцезнаходженням, зазначеному в Статуті, фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, і цей факт зумовлений поважними причинами.

Враховуючи, що факт порушення з боку відповідача трудових прав позивача не був доведений в судовому засіданні, незважаючи на то, що фактичне припинення трудових відносин позивача не заперечується представником відповідача по справі, відсутність волевиявлення особи на звільнення за власним бажанням позбавляє роботодавця законних підстав для звільнення працівника згідно зі ст. 38 КЗпП України без зазначення частини третьої цієї статті, а позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині припинення правовідносин та на підставі ст. ст. 651, 652 ЦК України розірвання трудового договору між ним та відповідачем, зобовязання відповідача звільнити його за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 24 листопада 2014 року в звязку з порушенням трудового договору. При цьому суд повторно звертає увагу, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються не нормами ст.ст. 651, 652 ЦК України, а нормами КЗпП України.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на його користь заробітної плати за вересень, жовтень, листопад 2014 року, оплати за невикористані дні відпустки, винагороди до відпусток за 2012, 2013 та 2014 роки, вихідної допомоги з врахуванням компенсації в розмірі 169000,00 грн., то в даному випадку позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки не доведені позивачем по справі.

Позовні вимоги в частині зобовязання відповідача внести відомості про звільнення в його трудову книжку серії БТ-П № 7622667 задоволенню не підлягають, оскільки дана вимога є похідною, а факт припинення трудових відносин не підтверджений процесуальним рішенням суду.

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскільки заява позивача про звільнення з роботи, яка була направлена ним відповідачу засобами поштового звязку була повернута з відміткою «за закінченням терміну зберігання» 24.11.2014 року (а.с. 12-13), а з 25.11.2014 року він вже був працевлаштований на інше підприємство, то саме з цього дня повинен відраховуватись строк звернення до суду. Але з відповідним позовом до суду позивач звернувся лише 21.03.2017 року, тобто більше ніж через два роки, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, за винятком позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. Поважності причин пропуску строку судом не встановлено.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають в повному обсязі з наведених вище підстав за безпідставністю вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 38 КЗпП України, пунктами 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993р. № 301, п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, керуючись ст. ст. 3, 5, 7, 8, 10, 14, 57-60, 79, 88, 208-209, 212-218ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Краснолиманське» про припинення правовідносин, розірвання трудового договору, зобовязання відповідача вчинити певні дії та внести відомості про звільнення в трудову книжку, стягнення заробітної плати, оплати за невикористані дні відпустки, винагороди до відпусток, вихідної допомоги з врахуванням компенсації відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: