Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/9037/14 Головуючий у 1 інстанції:Колесник С.Г.
№ провадження 22-ц/778/3019/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2017 року у справі за позовом у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним довіреності, договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння,визнання права власності на квартиру, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним довіреності, договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру, зобовязання вчинити певні дії.

В позові зазначала, що квартира АДРЕСА_1 їй на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2002р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8

23 квітня 2010 року ОСОБА_4 підписала довіреність, згідно з якою уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інше) належну їй квартиру.

Після цього, ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.10р. продав зазначену квартиру ОСОБА_6, а той в свою чергу, 11.06.10р. продав її ОСОБА_3, за яким на сьогоднішній день зареєстроване право власності на зазначену квартиру.

ОСОБА_5 та ОСОБА_9 за попередньою змовою між собою, заволоділи шляхом зловживання її довірою належним їй майном, а саме зазначеною квартирою, яка вибула із її володіння поза її волі, що підтверджується вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 334/2265/14-к від 18.08.2014р., яким визнано ОСОБА_5, ОСОБА_9 винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.1 ст. 357, ч.3 ст. 357 КК України.

У відповідності до ст. 61 ч.4 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В звязку з тим, вказана нерухомість вибула з її володіння поза її волею, вона не мала наміру її віджувати, а довіреність видана нею під впливом шахрайських дії з боку засуджених ОСОБА_5, ОСОБА_9, просила суд визнати недійсною довіреність від 23.04.2010 року, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського округу ОСОБА_7, зареєстровану в реєстрі за №902, видану нею на імя ОСОБА_5, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, витребувати з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3, визнати за нею право власності та зобовязати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4 та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_4.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсною довіреність від 23.10.2010р., посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстровану в реєстрі за №902, видану ОСОБА_4Ю, на імя ОСОБА_5

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений 11.05.10р.між ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Витребувано з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_4

Визнано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 за первинним її власником ОСОБА_4

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6,ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, повязані з наданням правової допомоги в розмірі 5400 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати добросовісний набувач, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублено власником або собою,якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 61 ч.4 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_6 позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2002р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8

23 квітня 2010 року ОСОБА_4 підписала довіреність, згідно з якою уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інше) належну їй квартиру.

Після цього, ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.10р. продав зазначену квартиру ОСОБА_6, а той в свою чергу, 11.06.10р. продав її ОСОБА_3, за яким на сьогоднішній день зареєстроване право власності на зазначену квартиру.

ОСОБА_5 та ОСОБА_9 за попередньою змовою між собою, заволоділи шляхом зловживання її довірою належним їй майном, а саме зазначеною квартирою, яка вибула із її володіння поза її волі, що підтверджується вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 334/2265/14-к від 18.08.2014р., яким визнано ОСОБА_5, ОСОБА_9 винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.1 ст. 357, ч.3 ст. 357 КК України.

Вироком встановлено, що шахраї мали можливість реалізувати свій злочинний намір, використавши вразливий психологічний стан ОСОБА_4, яка є інвалідом дитинства, страждає на розумову відсталість та не здатна у повній мірі усвідомлювати наслідки своїх дій. Наведене підтверджується актом амбулаторної первинної комплексної судової психолого-психиатричної експертизи в матеріалах кримінального провадження.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказані обставини створюють істотні та непереборні труднощі в реалізації позивачкою своїх наданих Конституцією та законами України прав і свобод та позбавляють її передбаченого законодавством права на власність, за рахунок якого вона могла б забезпечити собі належний рівень життя, оскільки спірна квартира була її єдиним житлом.

Вироком у кримінальному провадженні встановлено, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_4 поза її волею, внаслідок шахрайських дій ОСОБА_5 та ОСОБА_10, а ОСОБА_11 та ОСОБА_6 не мали права її відчужувати. Цей вирок, відповідно до вимог ст.. 61 ЦПК України, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства,а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст..215,216 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1,3,5 та 6 ст.203 ЦК України.

Суд першої інстанції вірно встановив, що підписання довіреності від 23 квітня 2010 року ОСОБА_4 на імя ОСОБА_5, згідно якої вона уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інше) належною їй квартирою, було вчинено під впливом шахрайських дій ОСОБА_5 та ОСОБА_10, що підтверджено вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18.08.2014року, і ця угода не відповідала волі позивачки, і не була вільною, тому з цих підстав довіреність є недійсною.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд правомірно виходив з незаконності оформлення довіреності на імя ОСОБА_5, що свідчить про відсутність у нього належного обсягу правоздатності та виключає саму можливість укладання ним будь-яких угод з відчуження майна на законних підставах. Водночас ОСОБА_6 не набувши на законних підстав права власності на спірну квартиру, відчужив її ОСОБА_3

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно а відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати(добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише вразі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з правовою позицією, що наведена у постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі №6-1цс15 сукупний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано.

Відповідно до вимог ст..ст.330,388 ЦК України якщо майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що спірна квартира вибула з володіння дійсної власниці ОСОБА_4 поза її волею, тому зазначене нерухоме майно підлягає витребуванню на її користь.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

В порушення зазначених вимог, суд першої інстанції стягнув з відповідачів солідарно на користь позивача судові витрати, повязані з наданням правової допомоги в розмірі 5400 грн.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного розподілу судових витрат, тому суд апеляційної інстанції на підставі ст. 88 ЦПК України рішення суду змінює в частині розподілу судових витрат, відповідно до якого з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 5400 грн. з кожного по 1800 грн.

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності, передбачений ст. 267 ЦПК України , апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вирок суду відносно ОСОБА_5, яким його визнано винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч.3, 357 ч.1, 2 КК України постановлено 18.08.14р., а в суд з позовом позивач звернулася 22.09.14р., тобто строк позовної давності нею не пропущено.

Інші докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2017 року у цій справі змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6,ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 5 400 грн., з кожного по 1800 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: