АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Національного медичного університету імені О.О.Богомольця на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року у справі за позовом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця до ОСОБА_2, третя особа Міністерство охорони здоров'я України про відшкодування вартості навчання за державні кошти та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, третя особа Міністерство охорони здоров'я України, про звільнення від відшкодування вартості навчання за державні кошти,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року Національний медичний університет імені О.О. Богомольця звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Міністерство охорони здоров'я України про відшкодування вартості навчання за державні кошти в якому просив стягнути з відповідача кошти у розмірі 166 378,91 грн., а також стягнути судовий збір за подання позову у сумі 2 495,68 грн.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_2 була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс медичного факультету за спеціальністю «педіатрія» Національного медичного університету імені О. О. Богомольця. Між сторонами укладено угоду про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою, відповідно до якої відповідач зобов'язувалась після закінчення ВНЗ на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку. 24.06.2015 відповідач була відрахована зв'язку із закінченням навчання та направлена до ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» для проходження інтернатури та подальшої роботи за державним замовленням. Всупереч умовам договору, відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі навчання за місцем направлення не з'явилась жодних доказів про поважні причини неявки не надала. У зв'язку із зазначеним позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 вартість підготовки за державним замовленням та виплачену стипендію.

У січні 2017 року представником відповідача подано до суду зустрічний позов про

Справа № 757/35733/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7804/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
звільнення від відшкодування вартості навчання за державні кошти в НМУ ім. О.О. Богомольця у сумі 166 378,91 грн. та стягнення з відповідача суми судового збору у розмірі 1 663,78 грн.

В обґрунтування зустрічного позову вказував, що на даний час змінилося законодавство, яким керувалися сторони укладаючи угоду про навчання.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року у задоволенні позовів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача за первісним позовом, подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне та неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове яким задовольнити вимоги первісного позову в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалася на те, що судом першої інстанції не було враховано вимоги Закону України « Про вищу освіту», в тому числі ч.2 ст. 52 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) згідно із якою, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, апелянт посилається на те, що до суду було надано детальний розрахунок вартості навчання за рахунок державних коштів,який, на думку позивача безпосередньо стосується предмета доказування, а отже згідно статей 57,58 ЦПК України є належним доказом у справі, окрім того під час розгляду справи даний розрахунок не ставився під сумнів відповідачем, а також жодного іншого розрахунку судом не витребовувалось.

Судом не враховано також положення цивільного законодавства України, а саме те, що відповідно до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України однією із загальний засад цивільного законодавства є свобода договору.

Представник Національного медичного університету імені О.О. Богомольця у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити

Представники ОСОБА_2 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності представника третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом №1313/л-1 від 10.08.2009 відповідач була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс медичного факультету за спеціальністю «Педіатрія» Національного медичного університету імені О. О. Богомольця (а. с. 9).

25.08.2009 між сторонами, а саме Національним медичним університетом ім. О. О. Богомольця та студентом 1 курсу, за спеціальністю «педіатрія» ОСОБА_2 укладено угоду № 090469 про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою (а. с. 13-14).

Відповідно до вказаної угоди, відповідач зобов'язувалася прибути після закінчення ВНЗ на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Наказом №1886/л-1 від 24.06.2015 відповідач як студент 6 курсу 2014/2015 медичного факультету № 1 НМУ ім. О. О. Богомольця за спеціальністю «Лікувальна справа» відрахована з університету у зв'язку закінченням навчання з 26.06.2015 (а. с. 10).

16.05.2015 відповідач отримала направлення на роботу до ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» на посаду лікаря-рентгенолога, що підтверджується копією журналу обліку направлень на роботу випускників медичного факультету № 1 освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст лікувальної справи (а. с. 71).

Як вбачається з листа Директора ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» від 14.07.2016 № 754/126 Ємець І. М., відповідач для проходження інтернатури не з'явилася (а. с. 14).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін, що призвело до ухвалення помилкового рішення з порушенням норм матеріального права.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.08.2009 між сторонами, а саме Національним медичним університетом ім. О. О. Богомольця та студентом 1 курсу, за спеціальністю «педіатрія» ОСОБА_2 укладено угоду № 090469 про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою (а. с. 13-14).

Відповідно до вказаної угоди, відповідач, зокрема, зобов'язувалася прибути після закінчення ВНЗ на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Тобто, сторони уклали між собою договір, відповідно до якого кожна із сторін взяла на себе певні зобов'язання, які кожна із сторін повинна виконати.

Національний медичний університет імені О.О. Богомольця виконав узяті на себе угодою зобов'язання, в той час як ОСОБА_2 узятих на себе зобов'язань не виконала.

16.05.2015 відповідач отримала направлення на роботу до ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» на посаду лікаря-рентгенолога, що підтверджується копією журналу обліку направлень на роботу випускників медичного факультету № 1 освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст лікувальної справи (а. с. 71).

Як вбачається з листа Директора ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» від 14.07.2016 № 754/126 Ємець І. М., відповідач для проходження інтернатури не з'явилася (а.с. 14).

У разі невиконання умови угоди щодо відпрацювання за направлення, сторони погодили між собою про відшкодування до державного або місцевого бюджету вартості навчання.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В ч.1 ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.5 ст.653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що відповідач повинна була виконати умови договору сторін, проте не виконала, а тому має відшкодувати вартість навчання за домовленістю сторін.

Посилання ОСОБА_2 на зміну законодавства, відповідно до якого було відмінено обов'язкове відпрацювання за направленням студентами, які навчалися за державні кошти є безпідставним, оскільки між сторонами виникли договірні відносини та навчальний заклад давав направлення на роботу, а в подальшому звернувся з вимогою про відшкодування вартості навчання за державні кошти відповідно до умов угоди сторін, а не керуючись виключно відповідними нормами законодавства.

Судом першої інстанції не було узято до уваги викладеного, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню.

Враховуючи приведене вище обґрунтування, колегія суддів вважає вимоги первісного позову законними і обґрунтованими, а тому первісний позов задовольняє.

Щодо зустрічного позову про звільнення від відшкодування вартості навчання за державні кошти, то він не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама обирає стратегію свого захисту, а суди розглядають справи виключно в межах заявлених вимог.

ОСОБА_2, фактично, заявила вимоги про звільнення її від зобов'язання, покладені на неї договором, укладеним у відповідності до норм цивільного законодавства України.

Проте, вона не обґрунтувала свої позовні вимоги належним чином та не довела їх, адже чинним законодавством не передбачено такого захисту прав, як звільнення від зобов'язання за договором, який є чинним.

Даних про те, що ОСОБА_2 зверталася до Національного медичного університету імені О.О.Богомольця з пропозицією про зміну умов договору, у зв'язку із зміною законодавства, в порядку положень ст. 652 ЦК України, нею надано не було. Позов з цих підстав також не заявлявся.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 обрала не вірний спосіб захисту своїх прав та звернулася до суду з позовними вимоги, задоволення яких не передбачено жодною нормою законодавства Уркаїни.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Національного медичного університету імені О.О. Богомольця підлягає задоволенню, рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Судові витрати слід розподілити у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.218, 303-304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Національного медичного університету імені О.О. Богомольця до ОСОБА_2, третя особа Міністерство охорони здоров'я України про відшкодування вартості навчання за державні кошти, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (р/р 6421, ДКСУ м. Київ, МФО 820172, Код ) відшкодування вартості навчання за державні кошти у розмірі 166 378,91 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Національного медичного університету імені О.О.Богомольця витрати на сплату судового збору у розмірі 5 240,93 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця про звільнення від відшкодування вартості навчання за державні кошти відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді