Справа № 362/235/15-ц Головуючий у І інстанції Ковбель М.М.
Провадження № 22-ц/780/43/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 16.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участі секретаря Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2015 року у справі за позовом заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики ОСОБА_3 Наук України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державних актів на право власності на землю, витребування земельних ділянок. Заявлені вимоги мотивував тим, що ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» 20 травня 2002 року видано державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею. Разом із тим, Глевахівською селищною радою здійснювалось незаконне розпорядження землями даного державного підприємства, зокрема рішенням Глевахівської селищної ради № 329-15-V від 22 серпня 2007 року передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею по 0,0995 га. для будівництва та обслуговування жилого буднику, яка розташована по вул. Б.Хмельницького в смт. Глеваха, на підставі зазначеного рішення відповідач отримала державний акт від 02 жовтня 2007 року серії ЯЕ № 819210. Згідно інформації Управління Держземагентства у Васильківському районі земельна ділянка з кадастровим номером відповідача має перетин із земельними ділянками ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво», разом із тим ОСОБА_3 академія наук України не погоджувала вилучення земельної ділянки із даним кадастровим номером, вилучення земельної ділянки не проводилося, зміни цільового призначення земельних ділянок не відбувалося, в звязку із цим рішення Глевахівської селищної ради від 22 серпня 2007 року в частині надання земельної ділянки ОСОБА_2 є незаконним і підлягає скасуванню. Просив визнати незаконним і скасувати рішення Глевахівської селищної ради № 329-15-V від 22 серпня 2007 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 819210, наданий ОСОБА_2, та скасувати його державну реєстрацію, витребувати з незаконного володіння відповідача на користь Головного управління Держземагентства України у Київській області та ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» спірну земельну ділянку, визнати відсутнім право власності відповідача на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2015 року розєднано позовні вимоги прокурора, розгляд справи за позовом до ОСОБА_2 продовжено в даному провадженні, а позовні вимоги до інших фізичних осіб розєднано в самостійні провадження.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2015 року позов частково задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Глевахівської селищної ради № 329-15-V від 22 серпня 2007 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 819210, наданий ОСОБА_2, витребувано з незаконного володіння відповідача на користь ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» спірну земельну ділянку. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що позивач не надав доказів того, що ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» при оформленні державного акта на право володіння земельною ділянкою 20 травня 2002 року дійсно була виділена в натурі (на місцевості) земля, на якій розташована належна їй на праві власності земельна ділянка, що Глевахівська селищна рада порушила вимоги земельного законодавства, надавши їй земельну ділянку у власність. Також прокурором не надано доказів на підтвердження тих обставин, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку по вул. Б.Хмельницького в смт. Глеваха, право власності на яку вона набула ще 02 жовтня 2007 року, тобто більше року до рішення господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року, має якесь відношення до земельної ділянки площею 387,19 га. цільовим призначенням для вирощування сільськогосподарської продукції та що належна їй земельна ділянка дійсно (реально) накладається на земельну ділянку ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», тобто якимось чином зачіпає права та законні інтереси держави.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов прокурора про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, витребування земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що у позивача є право постійного користування земельними ділянками на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області загальною площею 972,21 га., земельна ділянка відповідача знаходиться в межах земель, переданих в постійне користування державного підприємства. Отже, Глевахівська селищна рада, прийнявши рішення від 22 серпня 2007 року в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, діяла за відсутності для цього повноважень і з порушенням вимог закону.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 20 травня 2002 року ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» видано державний акт на право постійного користування землею з правом користування земельною ділянкою пл. 971,21 га. для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки сільськогосподарської продукції, акт зареєстровано за № 102 (а. с. 18, 68 71 т. 1).

На підставі рішення Глевахівської селищної ради № 329-15-V від 22 серпня 2007 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку в смт. Глеваха по вул. Б.Хмельницького площею 0,0995 га. (а. с. 28 т. 1).

Право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку пл. 0,0995 га. із кадастровим номером :02:006:0001 підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 819210 від 02 жовтня 2007 року (а. с. 31 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними обєктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобовязує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами ч. ч. 1 та 2 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Відповідно до вимог п. е ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, ОСОБА_3 академії наук України, державних галузевих академій наук.

Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності ОСОБА_3 академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» вилучення земельних ділянок ОСОБА_3 академії наук України та галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії ОСОБА_3 академії наук України та президій галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України.

Обґрунтовуючи підстави позову, прокурор посилався на те, що передана у власність відповідача земельна ділянка знаходиться у межах земель, переданих у постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України». На підтвердження своїх доводів прокурором було надано листи управління Держкомзему у Васильківському районі від 05 січня 2013 року № 10-1009-0.2-2/2-15, згідно якого земельні ділянки із кадастровими номерами, доданими до запиту, мають перетин з земельними ділянками ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», згідно обмінних файлів, які надано листом Васильківської міжрайонної прокуратури Київської області від 26 грудня 2013 року № 8331 вих-13 (а. с. 42 т. 1), Головного управління Держземагентства у Київській області від 13 березня 2015 року № 10-10-0.3-4058/2-15 (а. с. 72 т. 1), згідно якого відповідно до каталогів координат зовнішніх меж земельних ділянок ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», наданих листом Васильківської міжрайонної прокуратури Київської області від 17 грудня 2012 № 7114 вих. 12, запитувані земельні ділянки у вищезазначених листах прокуратури входять в межі ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», витяг з кадастру з графічними позначеннями земельної ділянки ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» та земельних ділянок відповідачів, які накладаються на неї (а. с. 73 т. 1), ОСОБА_3 академії наук від 24 лютого 2015 року № 16/72-40 про те, що земельна ділянка із кадастровим номером :02:006:0001 розташована на землях ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», і згоди на їх вилучення зі складу земель не надавалося (а. с. 74 75 т. 1), науково-технічний звіт по відновленню значень координат меж земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні в ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» (а. с. 42 79 т. 2), технічну документацію по складанню державного акту на право постійного користування землею ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» (а. с. 81 152 т. 2).

Крім того, на підставі ухвали Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз складено висновок № 12443/16-41 від 02 березня 2017 року, яким встановлено, що земельна ділянка із кадастровим номером :02:006:0001 площею 0,0995 га., яка належить В?юн К.М. на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 819210, розташована в межах земельної ділянки № 7 площею 313,0560 га., яка перебуває в користуванні ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270, згідно координат Науково-технічного звіту з виконання робіт за темою: «Відновлення значень координат меж земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні в ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», виконаного Науково-дослідним інститутом геодезії і картографії Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, і координат обмінних файлів формату .in4, сформованих ТОВ «Земельно-кадастровий центр» (а. с. 243 т. 2).

Із наданих доказів у їх сукупності вбачається, що межі земельної ділянки із кадастровим номером :02:006:0001, яка належить відповідачу на підставі рішення Глевахівської селищної ради № 329-15-V від 22 серпня 2007 року, дійсно накладаються на земельну ділянку № 7 площею 313,0560 га. ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», яка входить до загальної земельної ділянки пл. 971,2 га., відтак колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності припущень в цій частині у рішенні суду першої інстанції.

За змістом статей 92, 95 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Оспорюване рішення Глевахівської селищної ради № 329-15-V від 22 серпня 2007 року та виданий на його підставі відповідачу державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0995 га. порушує права постійного землекористувача ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на землі державної власності сільськогосподарського призначення, надані останньому у постійне користування для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції, які відносяться до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність відповідно до вимог ч. 4 ст. 84 ЗК України.

Крім того, в порушення ч. 2 ст. 149 ЗК України та ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності ОСОБА_3 академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» спірна земельна ділянка передана відповідачу у приватну власність без згоди землекористувача та Президії ОСОБА_3 академії наук України.

Окрім того, спірна земельна ділянка фактично передана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, тобто з категорією земель житлової та громадської забудови, що суперечить ст. 21 ЗК України та виключає можливість використання таких земель для сільськогосподарського призначення.

Також в порушення ст. 20 ЗК України Глевахівською селищною радою не приймались будь-які рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, яка передана відповідачу у власність з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що відповідно до вимог ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсним оскаржуваного рішення Глевахівської селищної ради.

З урахуванням наведеного, спірна земельна ділянка, передана відповідачу у приватну власність в порушення вимог ст. ст. 20, 21, 84, 149 ЗК України та ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності ОСОБА_3 академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», оскільки використовувалася для забезпечення ОСОБА_3 академії наук України, державних галузевих академій наук і відноситься до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, а також відсутнє рішення про зміну її цільового призначення та відсутня згода на її вилучення землекористувача і Президії ОСОБА_3 академії наук України.

Зважаючи на те, що відповідач отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, який зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо здійснити в порядку ст. ст. 16, 21, 387, 393, 396 ЦК України, ст. ст. 21, 152, 153, 155 ЗК України шляхом визнання недійсним рішення Глевахівської селищної ради про передачу спірної земельної ділянки відповідачу у власність, визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку та витребування спірної земельної ділянки у державну власність. Тому позовні вимоги в цій частині підлягали до задоволення, що і було зроблено судом першої інстанції.

За таких обставин, оскільки право позивача на спірну земельну ділянку порушено оскаржуваним рішенням Глевахівської селищної ради про передачу спірної земельної ділянки відповідачу у власність та державним актом на право власності на неї і прокурор відповідно до вимог ст. ст. 10, 57 - 60 ЦПК України надав суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації державного акту та визнання відсутнім права власності відповідача на земельну ділянку рішення суду ніким не оспорюється і не є предметом апеляційного перегляду.

Доводи апеляційної скарги щодо невиділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» відхиляються колегією суддів, оскільки дані обставини не є предметом спору і не спростовують висновків суду в частині задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції (а. с. 143 т. 1) відповідачем ОСОБА_2 було подано заяву про застосування строку позовної давності, мотивоване тим, що ніщо не перешкоджало ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» оскаржити у встановлений законом строк рішення Глевахівської селищної ради, а Головному управлінню Держземагентства у Київській області своє власне рішення про видачу їй державного акту про право власності на земельну ділянку.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно частини першої статті 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Враховуючи вищезазначене, рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, а враховуючи те, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Ігнатченко Н.В.

ОСОБА_4