АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі в розгляді справи та вважає, що суд своїм рішенням вирішив питання про її права та обов'язки) на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договорів купівлі-продажу права вимоги недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника ПАТ "Альфа-Банк", перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 17 січня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), укладено кредитний договір, за умовами якого банк передав йому грошові кошти у розмірі 136 673 долари США зі сплатою 9,5 % річних на строк до 17 січня 2038 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк», у тому числі, перейшло право вимоги до нього за вищевказаним кредитним договором.

Зазначав, що йому надано лише виписку з договору купівлі-продажу прав вимоги, яка не містить підписів уповноважених осіб та печаток сторін цього договору. Разом з тим за умовами договору купівлі-продажу прав вимоги право вимоги вважається переданим з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі, однак йому такий документ відповідачами не надано, відсутні докази проведення розрахунків між сторонами цього договору.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого до останнього, у тому числі, перейшло право вимоги до нього за кредитним договором від 17 січня 2008 року. Проте докази передачі ПАТ «Альфа-Банк» матеріалів кредитної справи відсутні, а у кредитному договорі не передбачено відступлення прав вимоги, що також є підставою недійсності спірних правочинів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд: визнати, що ПАТ «Дельта Банк» не є новим кредитором за кредитним договором від 17 січня 2008 року; визнати договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року в частині передачі ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до нього за вказаним кредитним договором недійсним; визнати договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року в частині передачі ПАТ «Альфа-Банк» прав вимоги до нього за кредитним договором недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Після чого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою ВССУ від 19.07.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2016 року залишено без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі в розгляді справи та вважає, що суд своїм рішенням вирішив питання про її права та обов'язки) просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказувала на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного з'ясування обставин справи. Зазначила, що в разі визнання спірних договорів купівлі-продажу прав вимоги недійсними, право вимоги за іпотечним договором від 17 січня 2008 року № 2615/0108/71-003-7-3 повернеться до Іпотечного акціонерного товариства «Сведбанк» і іпотекодержателем спільної квартири подружжя, яка є предметом іпотеки, знову стане ПАТ «Сведбанк», а тому рішення суду стосується безпосередньо прав та законних інтересів ОСОБА_2 Суд в рішенні не надав оцінки всім позовним вимогам, в порушення статті 213 ЦПК України та в порушення вимог ст. 37 ЦПК України не замінив ПАТ «Сведбанк» на його правонаступника ПАТ «Омега Банк». Суд не розглянув клопотання позивача про залучення її в справу, в якості третьої особи без самостійних вимог на боці позивача. Так, як її чоловікне надавав відповідної письмової згоди на передачу фінансової, комерційної та іншої інформації до ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», договори купівлі-продажу прав вимоги є недійсними. Крім того суд розглянув справу з порушенням правил виключної підсудності.

До апеляційного суду ОСОБА_2 повторно не з'явилась про розгляд справи повідомлялась за зазначеною нею адресою.

Представник ПАТ "Альфа Банк" доводи скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст.627 ЦК України, закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справ та встановлено судом, 17 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір №2615/0108/71-003.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до ОСОБА_3 згідно із кредитним договором №2615/0108/71-003.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги до ОСОБА_3 згідно із кредитним договором №2615/0108/71-003.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання правочинів недійсними, суд першої виходив з того, що кредитний договір не містить заборони здійснювати відступлення права вимоги, до матеріалів справи долучено копії документів, на які посилається позивач, що містять необхідні реквізити, підписи та печатки сторін. При цьому визначених законом підстав недійсності правочинів судом не встановлено.

Судом також зазначено, що вимога про визнання того, що ПАТ «Дельта Банк» не є новим кредитором за кредитним договором, ґрунтується на викладених обставинах недійсності правочинів. Оскільки підстав для визнання правочинів недійсними судом не встановлено, у задоволенні цієї вимоги також відмовлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Позивач не довів, жодну з визначених ЦК України підстав, для визнання недійсною оспорюваних правочинів угоди.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, ті обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновок суду про необґрунтованість та недоведеність заявлених позивачем вимог відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про обставини, наявність яких, могла розглядатись судом як підстава для визнання недійсним правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не розглянув та не оцінив всі позовні вимоги не відповідають дійсності .

Посилання на те, що суд в порушення вимог ст. 37 ЦПК України не замінив ПАТ «Сведбанк» на його правонаступника ПАТ «Омега Банк», не може бути підставою для скасування рішення суду. При цьому, відповідно до журналу с/з (а.с. 152 т. 1), вбачається, що дане клопотання було предметом розгляду місцевого суду, однак в його задоволенні було відмовлено.

Доводи про те, що суд в порушення ч. 1, 2 статті 35 ЦПК України, ч. 2 статті 208 ЦПК України не розглянув клопотання позивача про залучення в справу третьої особи на законність ухваленого рішення не впливають, так як вказана особа подала апеляційну скаргу, в якій висловила свою позицію, та доводи якої були предметом перевірки апеляційним судом в даній справі.

Посилання на те, що ОСОБА_3 не надавав відповідної письмової згоди на передачу фінансової, комерційної та іншої інформації до ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», а тому договори купівлі-продажу прав вимоги є недійсними, колегія не приймає так як вказані обставини не свідчать про недійсність договорів, за якими змінювався кредитор та не свідчать про недотримання сторонами договорів вимог ст. 512 та 516 ЦК України. Крім того, колегією суддів береться до уваги і той факт, що обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем не вказувалися зазначені вище обставини, як підстави для задоволення позовних вимог, а тому посилання на них в апеляційній скарзі особою, яка не брала участі в розгляді справи та вважає, що суд своїм рішенням вирішив питання про її права та обов'язки, при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Посилання на порушення судом правил виключної підсудності за діючим процесуальним кодексом не є підставою для скасування рішення суду. Крім того сторони по справі не оскаржували ухвалу суду про відкриття провадження в даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Враховуючи наведе, суд першої інстанції правильно застосував вищенаведені норми матеріального права та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів відступлення права вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі в розгляді справи та вважає, що суд своїм рішенням вирішив питання про її права та обов'язки) відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: