АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 629/4247/16-ц Головуючий 1-ї інстанції Ткаченко О.А. Провадження № 22-ц/790/2450/17 Доповідач Колтунова А.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

при секретарі: Щербань Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки майна,-

ВСТАНОВИЛА:

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки майна.

В обґрунтування позову зазначила, що в період з 13 березня 1987 року по 10 лютого 2014 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 червня 2014 року встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 листопада 1978 року та договору дарування від 19 квітня 1983 року ОСОБА_2 належить на праві власності домоволодіння № 36, що розташоване за адресою: Харківська область, м. Лозова, смт. Панютине, вул. Миру (далі - домоволодіння).

Відповідно до договору дарування від 19 квітня 1983 року домоволодіння складалося з житлового будинку літ. «А-1», з прибудовою літ. «а1», який в цілому складався з однієї кухні, двох кімнат загальною житловою площею 20,90 кв.м. До житлового будинку примикали надвірні будівлі: сарай літ. «В», літня кухня літ. «Б», погріб літ. «К», убиральня літ. «Г», огорожа.

За час шлюбу, в період з 1988 року по 1989 рік, сторонами було сумісно добудовано тамбур літ. «а2», гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», сарай літ. «Ж», душ літній літ. «З», погріб літ. «И», яму вигрібну літ. «№ 1», колодязь літ. «№ 2», ворота літ. «№ 3», огорожа літ. «№ 4», огорожа літ. «№ 5».

З технічного паспорту, виготовленого станом на 06 лютого 2014 року, за рахунок добудованих господарських будівель і споруд, вартість майна збільшилась на 41 746,00 грн. та становить 103 325,00 грн.

Зазначений факт встановлений рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 червня 2014 року, проти якого сторони не заперечували.

Таким чином, кошти, витрачені на добудови зазначених споруд, є спільною сумісною власністю подружжя.

Зважаючи на той факт, що домоволодіння не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки майна в розмірі 20 873,00 грн. та судовий збір в розмірі 551,21 грн.

16 грудня 2016 року ОСОБА_2 подано до суду заперечення на позов, в яких просив у задоволенні позову відмовити. Посилався на необґрунтованість позовних вимог. Зазначив, що вищевказані споруди є обєктом самочинного будівництва, в експлуатацію введені не були, зважаючи на що, вони не є обєктом права власності. Позивачем не було надано суду будь-яких доказів, з яких вбачається розмір витрат на добудову господарських будівель і споруд. Зважаючи на зазначене, відповідач заперечував проти присудження на користь ОСОБА_1 грошової компенсації.

25 квітня 2017 року ОСОБА_1 надала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що під час розгляду цивільної справи між сторонами, по якій ухвалено рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 червня 2014 року, відповідач та його представник не заперечували проти того факту, що добудову господарських будівель та споруд було здійснено за сумісні кошти подружжя, та проти збільшення вартості майна на 41 746,00 грн. Також ОСОБА_2 та його представник не заперечували проти сплати на її користь ? частки вартості сумісно набутого майна.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки майна відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. При цьому посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права. Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Висновок суду першої інстанції щодо ненадання доказів на підтвердження переліку майна щодо якого позивач заявляє позовні вимоги є необґрунтованим, оскільки позивачем надано рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2014 року, якими встановлено, що сторонами було сумісно добудовано тамбур літ. «а2», гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», сарай літ. «Ж», душ літній літ. «З», погріб літ. «И», яму вигрібну літ. «№ 1», колодязь літ. «№ 2», ворота літ. «№ 3», огорожа літ. «№ 4», огорожа літ. «№ 5». На будівництво даного майна подружжям були понесені грошові витрати в сумі 41 746,00 грн. Також суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що вказаним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що здійснена сторонами прибудова тамбуру до житлового будинку та побудова надвірних будівель і споруд не можуть бути визнані обєктом спільної сумісної власності подружжя, зважаючи на що ОСОБА_1 належить право на грошову компенсацію частки витрат на вказане будівництво. Також судом не надано належної оцінки тому факту, що ОСОБА_2 під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя не заперечував проти збільшення вартості майна на 41 746,00 грн. та погоджувався на сплату на користь ОСОБА_1 ? частки вартості сумісно набутого майна.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки майна суд першої інстанції виходив із того, що право на компенсацію має власник майна за умови згоди інших співвласників.

ОСОБА_1 співвласником житлового будинку № 36, розташованого за адресою: смт. Панютине м. Лозова Харківської області, вул. Миру, не визнана.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації частки витрат на покращення стану житлового будинку в період шлюбу сторін, внаслідок чого істотно збільшилась вартість майна, яке було особистою власністю ОСОБА_2 відсутні.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що сторони з 13 березня 1987 року по 10 лютого 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належав житловий будинок № 36 в м.Лозова, смт. Панютине, вул. Мира на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 листопада 1978 року та договору дарування від 19 квітня 1983 року (а.с. 7).

Вступившим в законну силу рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2014 року, ухваленим по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, встановлено, що під час шлюбу, а саме: в період з 1988 по 1989 року сторонами був прибудований до будинку тамбур літ. «а2», та побудовані : гараж літ. «Д», сараї літ. «Е», «Ж», душ літній літ. «З», погріб літ. «И», яму вигрібну літ. «№ 1», колодязь літ. «№ 2», ворота літ. «№ 3», огорожа літ. «№ 4», огорожа літ. «№ 5». Вказані обставини ОСОБА_2 не заперечував (а.с. 15-16).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Зазначеним судовим рішенням також встановлено, що внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя вартість вищезазначеного житлового будинку істотно, на 41 746,00 грн., збільшилась (а.с. 15).

Суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, що належало на праві власності ОСОБА_2, вказав, що зазначені споруди не є самостійними обєктами нерухомості, тому не можуть бути визнані обєктом спільної сумісної власності подружжя і у ОСОБА_1 є право тільки на грошову компенсацію її частки витрат на вказане будівництво (а.с. 16).

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції було достовірно встановлено, що в житловому будинку з надвірними будівлями № 36 по вул. Миру смт. Панютіне, м.Лозова сторонами під час шлюбу, за рахунок їх спільних трудових та грошових затрат, були зроблені поліпшення, внаслідок яких вартість зазначеного житлового будинку збільшилась на 41 746,00 грн. (з 61 576,00 грн. до 103 325,00 грн.).

Дані обставини, крім того, що встановлені набравшими законної сили судовими рішеннями, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме, технічним паспортом на спірний житловий будинок з надвірними будівлями, відповідно до якого вбачається, що вартість житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: місто Лозова, смт. Панютине, вул. Миру № 36 складає 103 325,00 грн.

Вартість добудов, а саме тамбуру літ. «а2», гаражу літ. «Д», сараїв літ. літ «Е» «Ж», душу літ. «З», огорожі літ. літ. №№ 4,5, воріт літ. № 3, вигрібної ями літ. № «1», колодязю літ. «2» складає 41 746,00 грн. (а.с. 96-101).

Доводи ОСОБА_2 відносно того, що ці побудови, не є капітальними та були побудовані самовільно, спростовуються вищенаведеними доказами.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч.1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 11 березня 2015 року по справі № 6-211цс14, зазначено, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбанні (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Таким чином, оскільки вартість майна, належного ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, за час шлюбу істотно збільшилась, а саме на 41 736,00 грн. внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя, то є правові підстави для визнання за іншим подружжям права на отримання грошової компенсації ? частки зазначеної суми.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини, неправильно застосував норми матеріального закону, внаслідок чого ухвалив помилкове рішення.

Посилання суду на норми цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, а саме ст. 364, 365, 370 ЦК України, колегія суддів вважає неправильним, оскільки позов ОСОБА_1 був предявлений в порядку поділу майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації частки вартості майна.

Із позовної заяви посилання ОСОБА_1 на дану норму закону не вбачається (а.с. 2-4).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Колегія суддів ухвалює в цій частині нове рішення, яким стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна на подружжя грошову компенсацію вартості частини майна в сумі 20 873,00 грн. та судовий збір в сумі 551,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. 316, ст. 317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки майна - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини майна при розподілі майна подружжя в сумі 20 873,00 грн. (двадцять тисяч вісімсот сімдесят три гривні 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551,21 грн. (пятсот пятдесят одна гривня 21 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_3