АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі -Ткаченко І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ракитнянський Володимир Анатолійович про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання права особистої приватної власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус КМНО Ракитнянський В.А. про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання права особистої приватної власності на квартиру.

В обґрунтування позову вказувала, що з 23 червня 2000 року по 13 лютого 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 У жовтні 2006 року нею було укладено з відповідачкою попередню угоду щодо купівлі квартири АДРЕСА_1, згідно з якою вона взяла на себе зобов'язання сплатити повну вартість квартири в сумі 230 000,00 грн., а відповідачка зобов'язалась в термін до 01 листопада 2006 року укласти договір купівлі-продажу та передати їй у власність вказану квартиру. На виконання цієї угоди нею було сплачено відповідачці свої власні кошти в оплату повної вартості квартири у сумі 230 000,00 грн., що підтверджується розпискою, виданою відповідачем 05 жовтня 2006 року. Зазначає, що вказана квартира була придбана нею в період шлюбу, в ній проживали разом з чоловіком. Після розірвання шлюбу поділу майна подружжя не було, оскільки залишились гарні стосунки з чоловіком. Проте, після смерті чоловіка, їй стало відомо, що заміть договору купівлі-продажу між чоловіком та його матір'ю, відповідачкою по справі, було укладено договір дарування, що є порушенням прав позивача, як власника майна, оскільки відповідно до ст. 57 СК України майно, набуте дружиною або чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю дружини або чоловіка. Таким чином, вважає, що її незаконно було позбавлено права власності на квартиру.

Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов та визнати договір дарування квартири від 12 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, удаваним правочином, який приховує договір купівлі-продажу, та визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2008 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивачки підтримав апеляційну скаргу підстав та оводів, викладених в ній.

Відповідачка в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в поданих суду письмових поясненнях на апеляційну скаргу просила розглянути справу у її відсутність та задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 12 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири (а.с. 5).

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або право власності не встановлено судом.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1, що з 23 червня 2000 року по 13 лютого 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

У жовтні 2006 року між сторонами було укладено попередню угоду щодо купівлі квартири АДРЕСА_2 згідно з якою позивачка взяла на себе зобов'язання сплатити повну вартість квартири в сумі 230 000,00 грн., а відповідачка зобов'язалась в термін до 01 листопада 2006 року укласти договір купівлі-продажу та передати їй у власність вказану квартиру. На виконання цієї угоди позивачкою було сплачено відповідачці свої власні кошти в оплату повної вартості квартири у сумі 230 000,00 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер

Після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_5 позивачці стало відомо про те, що замість договору купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, 12 жовтня 2006 року був укладений договір дарування спірної квартири, який на її думку є удаваним, замість договору купівлі-продажу.

Згідно з ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Відповідно до вимог ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

На підставі ч.2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другий стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

У відповідності з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачкою при зверненні до суду в якості доказу укладення попереднього договору була надана розписка про отримання ОСОБА_2 коштів в сумі 230 000 грн. на виконання усної домовленості з ОСОБА_6 про передачу їй у власність квартири АДРЕСА_3, де зазначено, що ОСОБА_2 зобов'язувалась вчинити всі необхідні дії по переоформленню зазначеної квартири на пізніше 01 листопада 2006 року. Разом з тим, доказів того, що між сторонами був укладений попередній договір у відповідності до вимог ч.1 ст. 635, 657 ЦК України, позивачкою надано не було. Крім того позивачкою, у відповідності до вимог ст.632 ЦК України не ставилось питання про відшкодування збитків, завданих простроченням виконання умов попереднього договору.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За правилом ст.ст. 6, 627 ЦПК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Окрім цього, відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про суді практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 12 жовтня 2006 року, був підписаний обома сторонами, при укладенні оспорюваного договору дарування сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, за життя ОСОБА_5 договір позивачкою не оспорював ся, спірна квартира не була предметом поділу придбаного майна подружжя, відтак такий договір є укладеним і підстави для визнання його удаваним в матеріалах справи відсутні.

Крім того, пунктом 6 договору дарування від 12 жовтня 2006 року визначено, що дарувальник гарантує, що квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладення іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, в ренту, іпотеку або як внесок до статутного фонду капіталу не передана, не надана в користування наймачам (орендарям), в судовому спорі, під забороною відчуження (арештом), а також під податковою заставою не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб, як в межах, так і за межами України, немає.

Як видно з пояснень представника позивачки в суді апеляційної інстанції, після смерті ОСОБА_5 його спадкоємцями є мати та син від другого шлюбу. Спірна квартира перебуває в іпотеці.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру, обґрунтовано відмовивши в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачкою був визнаний позов, що у відповідності до вимог ч.4 ст. 174 ЦПК України є підставою для задоволення позову, не заслуговують на увагу й не можуть бути підставою для скасування законного й обґрунтованого судового рішення, оскільки за приписами ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи те, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову, тому відсутні підстави для застосування ч.4 ст.174 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на правильність ухваленого рішення.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: