Номер провадження: 22-ц/785/281/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання Поліхранової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, Біляївського районного суду Одеської області, Теплодарського міського суду Одеської області, Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України у Біляївському районі Одеської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, -

ВСТАНОВИЛА:

4 січня 2013 року, позивач ОСОБА_2, звернувся до суду із позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, та в остаточній редакції якого з урахуванням доповнень до позову від 08.09.2015 р. просив, у звязку із протиправними арештами та вироками, які в подальшому скасовувались, і в звязку з закриттям провадження відносно нього за відсутністю в його діях складу злочину, йому було завдано матеріальну шкоду всього на суму 80 000 000 грн. (втрата урожаю, неприйняття заходів слідством та наступна втрата його майна, в тому числі автотранспорту (комбайн зерноприбиральний, дискова борона, сіялки зернова та овочева, культиватори, борони трактору та інша сільськогосподарська техніка, яка була ним придбана та взята в оренду), руйнування його будівництва у с. Олександрівка Роздільнянського району Одеської області, розкрадені будівельні матеріали у дачному кооперативі «Полієво»). Крім того, просив стягнути втрачений прибуток, який мав бути ним отриманий від реалізації сільськогосподарської продукції за час його перебування під вартою та під підпискою про невиїзд з 21.04.2003 р. по 2012 рік, сума якого, на його думку, повинна була скласти 68 000 000 грн., а також втрачену вигоду від невикористання його особистого земельного паю у розмірі 45 000 000 грн. Крім того, просив стягнути компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів прокуратури та суду, розмір якого, на його думку, складає 120 000 000 грн. При цьому посилався на те, що внаслідок перебування під вартою він став інвалідом 2-ої групи, втратив 50 % зору, через утримання у камерах, до яких не потрапляло сонячне світло, втратив звязки з рідними та близькими людьми. У м. Дубоссарах, ПМР поховані його мати, батько та рідний брат, могили яких він не мав змоги відвідати більш як 10 років, так як перебуваючи під вартою з 21.04.2003 р. по 29.12.2006 р., а з 29.12.2006 року по 19.06.2012 року на підписці про невиїзд, не міг виїхати за кордон та отримати закордонний паспорт. За цей час позивач не міг займатись своєю справою фермера: обробляти свій земельний пай та, відповідно, отримувати з цього прибуток, його фермерське господарство, як юридична особа, було ліквідовано як таке, що не сплачує податків та припинило господарську діяльність. На підставі викладеного, просив суд відшкодувати йому за рахунок державного бюджету матеріальну шкоду у розмірі 80 000 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 120 000 000 грн. (т.1, а.с.220-230, т.3, а.с. 242-246).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, Біляївського районного суду Одеської області, Теплодарського міського суду Одеської області, Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України у Біляївському районі Одеської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Стягнуто з Держави України, шляхом списання Казначейством України із Державного бюджету України, як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів на користь ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_1) у відшкодування, завданої йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. (т. 4, а.с. 80-84).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 28.04.2016 року ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року. Апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове по суті позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що дії слідчого, а також інших органів, які брали участь під час провадження кримінальної справи № 1-64/11 є незаконними. Крім цього, зазначає, що закон чітко вказує повернути арештоване майно, яке на даний час все ще не повернуте апелянту. Також зазначає, що суд при винесенні рішення врахував не всі докази, які містяться в матеріалах справи, зокрема, зазначає, що рішеннями господарських судів на користь Селянського фермерського господарства ОСОБА_2 було накладено арешт на грошові кошти ТОВ «Укрпродкомпанії» на суму 139 826, 37 грн. (т. 4, а.с. 94-100).

16.05.2016 року ухвалою судді апеляційного суду Одеської області Дрішлюка А.І. було відкрито провадження по справі за апеляційною скарго ОСОБА_2.

29.04.2016 року представником Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області було подано апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року. Апелянт вважає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, апелянт зазначає, що позивачем не було доведено причинно-наслідкового звязку між діями органу державної влади та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які посилається позивач. Крім цього вважає, що розмір морального відшкодування судом необґрунтовано завищено. Тому, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (т. 4, а.с. 88-91).

02.06.2016 року ухвалою судді апеляційного суду Одеської області Дрішлюка А.І. було відкрито провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України. Разом з тим, було вирішено провести розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року разом з апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року по цивільній справі № 516/101/13-ц за позовом ОСОБА_2 до Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, Біляївського районного суду Одеської області, Теплодарського міського суду Одеської області, Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України у Біляївському районі Одеської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

В звязку з подачею клопотань про витребування доказів ОСОБА_2, які були задоволені колегією суддів, судові засідання неодноразово відкладалися та під час їх проведення оголошувалась перерва (т. 4, а.с. 163-164, а.с. 176, т.5, а.с. 13).

В останньому судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 на задоволенні своєї апеляційної скарги наполягав, проти задоволення апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України заперечував.

Представник прокуратури проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечував.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України в останнє судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Від апеляційної скарги не відмовлявся. Представники інших учасників провадження в судове засідання не зявились, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали кримінального провадження відносно позивача, витребувані матеріали, які були приєднані до матерів справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, пояснення учасників провадження, які зявились, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року зміні, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є значно завищеними і направлені на збагачення позивача, що є неприпустимим. Щодо матеріальної шкоди, загальний розмір якої визначений позивачем в розмірі 80 000 000 грн., який включає втрачену вигоду, то суд першої інстанції посилався на відсутність причинного зв`язку між вказаною сумою матеріальної шкоди та діями слідчого щодо незбереження вищевказаного майна.

З висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів лише частково та вважає за необхідним зазначити наступне.

Так, судом першої інстанції правильно були встановлені обставини справи, зокрема те, що постановою старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 від 30.01.2003 р. порушено кримінальну справу № 05 за фактом розтрати та повторного заволодіння майном, яке належить ППКП «Леся», за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 5, 191 ч. 3 КК України (т.1 кримінальної справи (далі к.с.) №1-64/11, а.с.1).

21.05.2003 р. о 17.00 год. у приміщенні Біляївської міжрайонної прокуратури, згідно протоколу старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області ОСОБА_3, було затримано позивача ОСОБА_2, як підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 5, 191 ч. 3 КК України (т.1 к.с. №1-64/11, а.с.148).

Постановою Біляївського місцевого суду Одеської області від 24 травня 2003 року строк затримання підозрюваного ОСОБА_2 продовжено до десяти діб (т.1 к.с. №1-64/11, а.с.187).

29.05.2003 р., відповідно до постанови старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3 - ОСОБА_2 предявлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 5, 191 ч. 3 КК України (т.1 к.с. №1-64/11, а.с.194).

Постановою Біляївського місцевого суду Одеської області від 31.05.2003 р. відносно ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ОСІ № 21 (т.2 к.с. №1-64/11, а.с.7).

29.05.2003 р. Біляївською міжрайонною прокуратурою порушено кримінальну справу № 23 за фактом заволодіння ОСОБА_2 майна ТОВ «Укрпродкомпанія» в особливо великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 5, 366 ч. 2 КК України та постановою від 06.06.2003 р. обєднано кримінальну справу з кримінальною справою № 05 (т.2 к.с. №1-64/11, а.с.22,23).

Згідно постанови старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3 про порушення кримінальної справи та обєднання кримінальних справ від 31.05.2003 р., відносно ОСОБА_2 порушено кримінальну справу за фактом отримання хабара від ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ст. 368 ч. 1 КК України, та обєднано її з кримінальною справою № 05 (т.2 к.с. №1-64/11, а.с.10).

03.06.2003 р. старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3 порушено кримінальну справу за фактом незаконного зберігання бойових припасів без відповідного дозволу, а також підробки документу за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 263 ч. 1, 358 ч. 1 КК України (т.2 к.с. №1-64/11, а.с.19).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.06.2003 р. постанову Біляївського районного суду Одеської області від 31.05.2003 р. про обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було скасовано та звільнено ОСОБА_2 з під варти (т.2 к.с. №1-64/11, а.с.20-21).

Однак, 04.06.2003 р. в 16.50 год., згідно протоколу старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3, ОСОБА_2 було затримано у приміщенні Біляївського РВ УМВС України в Одеській області як підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ст. 191 ч. 5 КК України та направленого до ізолятору тимчасового тримання (т.2 к.с. №1-64/11, а.с.63).

06.06.2003 р. ОСОБА_2 було предявлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 3, 191 ч. 5, 366 ч. 2, 191 ч. 5, 368 ч. 1, 263 ч. 1, 358 ч. 1 КК України (т.2 к.с. №1-64/11, а.с.72-73).

07.06.2003 р. постановою Біляївського райсуду Одеської області відносно ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ОСІ № 21 (т.2 к.с. №1-64/11, а.с.97-98).

За фактом повторного заволодіння ОСОБА_2, шляхом зловживання службовим становищем, майна, яке належить ЧПКП «Леся», 26.06.2003 р. старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3 відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України та обєднано з іншою кримінальною справою (т.2 к.с. №1-64/11, а.с.132).

18.07.2003 р., згідно постанови старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3, кримінальне переслідування відносно ОСОБА_2 за ст. 191 ч. 5 КК України за епізодом розтрати лінії з виробництва цегли МУК-63, яка належить ППКП «Леся», припинено за відсутністю в його діях складу злочину (т.3 к.с. №1-64/11, а.с.141).

Постановою вказаного слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури від 18.07.2003 р. порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за фактом заволодіння майном ППКП «Леся» у вигляді 6 металевих кліток за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України та обєднано її із іншою кримінальною справою (т.3 к.с. №1-64/11, а.с.142).

18.07.2003 р. ОСОБА_2М предявлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 358 ч. 191 ч. 3, 368 ч.1, 191 ч. 5, 366 ч. 2, 263 ч. 1 КК України (т.3 к.с. №1-64/11, а.с.143-145).

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2003 р. ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 3, 191 ч. 5, 263 ч.1, 366 ч. 2 КК України та остаточно призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих обовязків строком на 2 роки і з конфіскацією майна та за ст. ст. 358 ч. 1, 368 ч. 1 КК України ОСОБА_2 виправдано (т.3 к.с.№1-64/11, а.с.392-400).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.02.2004 р. вирок Біляївського райсуду Одеської області від 04.12.2003 р. відносно ОСОБА_2 змінено, його засуджено за ст. 191 ч. 5 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих обовязків строком на 2 роки і з конфіскацією майна; за ст. 263 ч. 1 КК України до 2 років позбавлення волі; за ст. 366 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих обовязків строком на 1 рік. За ст. 70 КК України остаточно назначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих обовязків строком на 2 роки і з конфіскацією майна. Виключено із вироку посилання суду, що ОСОБА_2 підробив паспорт моряка на імя ОСОБА_5 (т.3 к.с. №1-64/11, а.с.452-458).

Ухвалою від 17.05.2005 р. Верховний суд України вирок Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2003 р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24.02.2004 р. щодо ОСОБА_2 в частині засудження його за ч. 3 ст. 191, ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України скасував та справу в цій в частині направив на нове розслідування, а також ухвалив, вважати ОСОБА_2 засудженим за ч. 1 ст. 263 КК України на 2 роки позбавлення волі (т.3 к.с.№1-64/11, а.с.520-525).

Оскільки позивача було визнано винним та було засуджено до позбавлення волі, то його посилання на незаконність тримання під вартою від періоду його затримання і до остаточного засудження за вказаною вище статтею не можуть бути прийняті судом до уваги, а тому права на відшкодування шкоди за цей період у позивача ОСОБА_2 не виникає.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та матеріалів цивільної справи, 12.08.2005 р. старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3 дії ОСОБА_2 за фактами незаконного заволодіння майном ППКП «Леся» і завдання збитків ТОВ «Укрпродкомпанія» зі ст. 191 ч. 5 КК України перекваліфіковано на ст. 191 ч. 3, ст. 364 ч. 2 КК України, та порушено відносно нього кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ст. 191 ч. 3, ст. 364 ч. 2 КК України (т.4 к.с.№1-64/11, а.с.43-45).

23.08.2005 р. ОСОБА_2 предявлено обвинувачення у вчинені злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 3, 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України (т.4 к.с. №1-64/11, а.с.59-61).

Згідно постанови Біляївського райсуду Одеської області від 28.12.2005 р. запобіжний захід відносно ОСОБА_2 змінено із тримання під вартою в ОСІ-21 м. Одеси на підписку про невиїзд (т. 4 к.с. №1-64/11, а.с.178).

13.06.2006 р., помічник Біляївського міжрайонного прокурора Нікітін Ю.М. змінив предявлене органами досудового розслідування ОСОБА_2 за ст. 366 ч. 2 КК України обвинувачення та дії підсудного кваліфікував за ст. 366 ч. 1 КК України (т. 4 к.с. №1-64/11, а.с.260-263).

Постановою Біляївського райсуду Одеської області від 30.07.2006 р. кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ст.ст. 191 ч.1, 364 ч. 2 КК України припинено на підставі ст. 282 КПК України (т. 4 к.с. №1-64/11,а.с.272).

Вироком Біляївського райсуду Одеської області від 03.07.2006 р. ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн. Згідно ст. 70 КК України до призначеного покарання приєднано покарання за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2003 р. за ст. 263 ч. 1 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі і остаточно призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та штрафу в дохід держави у сумі 850 грн. В строк відбуття покарання, повністю зараховано відбуте покарання за попереднім вироком. Через фактичне відбуття покарання, засудженого ОСОБА_2 від відбування покарання у виді позбавлення волі звільнено (т. 4 к.с. №1-64/11, а.с.274-275).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.04.2009 р. вирок Біляївського райсуду Одеської області від 03.07.2006 р. скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд (т. 4 к.с. №1-64/11, а.с.381-382)

Вироком Біляївського райсуду Одеської області від 16.03.2011 р. ОСОБА_2 визнано винним за ст. 366 ч. 1 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн. Згідно ч. 4 ст. 70 КК України до новопризначеного покарання приєднано покарання за вироком Біляївського райсуду Одеської області від 04.12.2003 р. за ст. 263 ч. 1 КК України у виді 2 років позбавлення волі і остаточно призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та штрафу в дохід держави у сумі 850 грн. Через фактичне відбуття покарання засудженого від відбування покарання у вигляді позбавлення волі звільнено. Згідно ст. 49 КК України засудженого від покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн. звільнено у звязку із закінченням строку давності (т.5 к.с. №1-64/11, а.с.149-151).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.05.2012 р. вирок Біляївського райсуду Одеської області від 16.03.2011 р. змінено, виключено з резолютивної частини вироку посилання на застосування ч. 4 ст. 70 КК України і приєднання покарання за вироком Біляївського райсуду Одеської області від 04.12.2003 р., в іншій частині вирок залишено без змін (т.5 к.с. №1-64/11, а.с.172-174).

Ухвалою ВССУ від 19.06.2012 р. вирок Біляївського райсуду Одеської області від 16.03.2011 р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24.05.2012 р. щодо ОСОБА_2 скасовано, а справу закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 та п. 1 ст. 213 КПК України (т.5 к.с. №1-64/11, а.с.224-227).

Таким чином, виходячи з наведених обставин справи, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, яка була завдана в результаті незаконних дій слідства та суду, що мали місце у вигляді незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди, суд першої інстанції правильно вказав, що характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач ОСОБА_2, повинен визначатись з врахуванням того факту, що після засудження у 17.05.2005 році за ст. 263 ч.1 КК України ОСОБА_2, ще до 19.06.2012 р., 7 років та один місяць та 2 дні, перебував під слідством та судом, в тому числі, утримувався під вартою до 28.12.2005 р., коли запобіжний захід відносно ОСОБА_2 змінено із тримання під вартою в ОСІ-21 м. Одеси на підписку про невиїзд (т. 4 к.с. №1-64/11, а.с.178). Наведене свідчить про помилковість посилання суду першої інстанції на безпідставність доводів позивача про незаконний арешт (т. 4, а.с. 80-84).

При цьому, приймаючи рішення суд першої інстанції правильно виходить з того, що 7 років 1 місяць та 2 дні знаходження позивача під слідством та судом складають 85 місяців, та з урахуванням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди не повинен бути менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Незважаючи на ту, обставину, що судом першої інстанції при розрахунку мінімального відшкодування розміру завданої моральної шкоди, взято лише один розмір мінімальної заробітної плати, шкоди, колегія суддів вважає, що незважаючи на допущену помилку, розмір відшкодування не може бути мінімальним з врахуванням тривалого необґрунтованого знаходження під слідством та судом, в тому числі у місцях обмеження свободи. Відповідно, колегія суддів вважає, що розмір присудженого відшкодування повинно бути збільшено до 250 000 грн. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо несправедливості присудженої компенсації знайшли своє часткове підтвердження.

В звязку з наведеним, доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України відхиляються.

Разом з тим, відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо необґрунтованості відмови суду першої інстанції в стягненні компенсації завданих матеріальних збитків, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 21.05.2003 року старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 було постановлено накласти арешт на майно ОСОБА_2 де б воно не знаходилося і в чому би не заключалося (т.1 к.с.№1-64/11,а.с. 151). Крім цього, 21.05.2003 року начальнику ОДСБЕЗ Біляївського РО УМВС України в Одеській області майору міліції ОСОБА_6 було направлено доручення щодо встановлення майна ОСОБА_2 та виконання постанови про накладення арешту на його майно (т.1 к.с.№1-64/11,а.с.152).

22.05.2003 року до начальника МРЕО-2 УГАІ УМВС в Одеській області був направлений запит щодо того, чи зареєстровані транспортні засоби за ОСОБА_2 (т.1 к.с.№1-64/11, а.с. 156). 28.05.2003 року надійшла відповідь, яка свідчить про те, що станом на 25.04.2003 року на імя ОСОБА_2 зареєстровані автомобіль ПАЗ-672, держномер Х1277ОІ, автомобіль АЗЛК-412, держномер М00460ОД, автомобіль Alfa-Romeo держномер 39991ОА (т.1 к.с.№1-64/11, а.с. 163). 05.06.2003 року ОСОБА_3 начальнику МРЕО-2 УГАІ УМВС в Одеській області були направлені відомості щодо накладення арешту на майно ОСОБА_2 та прохання до прийняття остаточного рішення по справі судом або слідством не знімати їх з обліку і не перереєстровувати вказані транспортні засоби, а при спробі їх перереєстрації затримати, про що сповістити Біляївську міжрайонну прокуратуру (т.1 к.с.№1-64/11, а.с. 164). Крім цього, 22.05.2003 року начальнику Одеського державного бюро ТІ та РОН був направлений запит стосовно того чи зареєстровано на праві приватної власності майно за ОСОБА_2, на який 20.06.2003 року надійшла відповідь згідно з якою нерухоме майно за ОСОБА_7 не зареєстровано (т.1 к.с.№1-64/11, а.с. 160-161).

Крім цього, відповідно до матеріалів справи, а саме за інформацією відділу по земельним ресурсах Держкомзему України в Роздільнянському районі Одеської області за громадянином ОСОБА_2 рахується земельна ділянка площею 5,0 га для ведення селянського господарства (т.1 к.с.№1-64/11, а.с.192). Про це свідчить також державний акт на право приватної власності на землю від 20.03.2000 року (т.3 к.с.№1-64/11, а.с.483-484).

15.07.2003 року начальнику Роздільнянського районного відділу земельних ресурсів ОСОБА_3 був направлена для відома копія постанови про накладення арешту на майно ОСОБА_2 (т.3 к.с.№1-64/11, а.с.103). Як зазначається в листі начальника інспекції Держтехнагляду по Біляївському району сільськогосподарська техніка за фермерським господарством «Снігур», а також на праві власності за ОСОБА_2М, не реєструвалося (т.1, к.с.№1-64/11, а.с. 200). В листі від 08.07.2003 року інспекція держтехнагляду в Роздільнянському районі зазначає, що техніка за ОСОБА_2 не зареєстрована (т.2, к.с.№1-64/11, а.с. 153). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 21.05.2003 року було складено протокол накладення арешту на майно, відповідно до якого майно за громадянином ОСОБА_2 відсутнє (т.3, к.с.№1-64/11, а.с.128). В матеріалах справи відсутні докази вилучення будь-якого майна у позивача. З матеріалів справи також вбачається, що на підставі вироку Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2003 р. стосовно ОСОБА_2 25.05.2004 року Біляївський районний суд Одеської області направив виконавчий лист на ОСОБА_2 для виконання в частині конфіскації майна (т.3 к.с.№1-64/11, а.с.470). Разом з тим, докази виконання конфіскації в матеріалах справи не містяться.

Крім цього, колегія суддів, частково погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, вважає за необхідне зазначити наступне.

Для забезпечення прав потерпілої особи судом апеляційної інстанції було витребувано інформацію за клопотаннями апелянта для підтвердження доводів своєї апеляційної скарги. Зокрема, задовольняючи клопотання ОСОБА_2, судом апеляційної інстанції 08.07.2016 року ОСОБА_2 особисто були надані запити щодо отримання інформації для їх відправки до Господарського суду Одеської області (т. 4 цивільної справи (далі ц.с.), а.с. 168), Степовій сільській раді Роздільнянського району Одеської області(т. 4 ц.с., а.с. 166), Державній автоінспекції Одеської області (т. 4, ц.с., а.с. 167), Кіровській сільській раді Роздільнянського району Одеської області (т. 4, ц.с., а.с. 169), Камянській сільській раді Біляївського району Одеської області (т. 4, ц.с., а.с. 170). Між тим, 15.07.2016 року через канцелярію апеляційного суду Одеської області ОСОБА_2 була подана заява про уточнення запитів щодо отримання інформації (т. 4, ц.с., а.с. 173). Тому, 19.07.2016 року та 29.07.2016 року засобами поштового звязку судом було повторно направлено запити щодо отримання інформації вище зазначеним адресатам (т. 4, ц.с., а.с. 179, 180, 181, 182, 183).

Як вбачається з матеріалів справи, 22.07.2016 року та 26.07.2016 року до апеляційного суду Одеської області від Кіровської сільської ради Роздільнянського району Одеської області надійшла відповідь на запит від 08.07.2016 року, якою було повідомлено, що на території сільської ради в с. Олександрівка знаходиться земельна ділянка в розмірі 5,0 га пасовища, яка рахується за гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, виділена йому для фермерського господарства в 1992 році. Зареєстрованих домоволодінь на території сільської ради за гр. ОСОБА_2 в наявності немає (т. 4 ц.с., а.с. 184-186).

28.07.2016 року від Степової сільської ради Роздільнянського району Одеської області надійшов лист, яким було повідомлено, що на території Степової сільської ради Роздільнянського району Одеської області зареєстровані за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 домоволодіння та земельні ділянки відсутні (т. 4, ц.с., а.с. 196-197).

02.08.2016 року на електронну пошту апеляційного суду Одеської області, а також 15.08.2016 року на адресу суду від Камянської сільської ради Біляївського району Одеської області надійшли листи, відповідно до яких було повідомлено, що ОСОБА_2 на території ради не зареєстрований, не проживає, не працює, відомостей щодо зареєстрованої сільськогосподарської техніки за цим громадянином сільська рада відомостей не має (т. 4, ц.с., а.с. 209-210; 227-228).

Разом з тим, після клопотання щодо уточнення запитів на отримання інформації 15.08.2016 року та 23.09.2016 року від Степової сільської ради Роздільнянського району Одеської області надійшли листи, відповідно до яких відомості стосовно питань чи орендувало СФГ ОСОБА_2 в період 2000-2003 рр. земельні паї жителів с. Піонерське Роздільнянського району Одеської області та чи здійснювало СФГ ОСОБА_2 обробку земель в даній місцевості своєю технікою в Степовій сільській раді відсутні (т. 4, ц.с., а.с. 229-230).

Окрім того, 16.08.2016 року від Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області надійшов лист, з якого вбачається, що станом на 27.07.2016 року згідно бази даних АІС «Автомобіль» в Одеській області та НАІС за гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 11.01.2011 року зареєстровано автомобіль НОМЕР_2, 14.01.2011 року автомобіль НОМЕР_3, 05.03.2011 року зареєстровано автомобіль НОМЕР_4, а 06.07.2013 року автомобіль НОМЕР_5. Одночасно, зазначалося, що відомості з приводу наявності обмежень щодо вказаних транспортних засобів згідно бази даних АІС «Автомобіль» в Одеській області та НАІС станом на 27.07.2016 року в територіальних сервісних центрах відсутні (т. 4, ц.с., а.с. 231-232).

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2016 року через канцелярію апеляційного суду Одеської області ОСОБА_2 було подано клопотання, в якому зазначено, що в листі Міжрайонного реєстраційно-екзаменаційного відділу № 2 Управління Державтоінспекції Управління внутрішніх справ Одеської області від 28.05.2003 року на запит старшого слідчого державного радника юриста 2-го класу ОСОБА_3 повідомляється, що на імя ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані: автомобіль ПАЗ-672, держномер Х1277ОІ; автомобіль АЗЛК-412, держномер М0046ОД; автомобіль Alfa-Romeo, держномер 39991ОА. Тому, заявник просив суд перевірити зазначені транспортні засоби та повідомити про їх місце знаходження(т. 4, ц.с., а.с. 13). Так, 06.10.2016 року до Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області був направлений запит стосовно відомостей з приводу поданого ОСОБА_2 клопотання (т. 4, ц.с., а.с. 15-16). У відповідь на вказаний запит Регіональний сервісний центр МВС України в Одеській області надіслав лист (вх. № 22-25320 від 25.10.2016 року), який свідчить про те, що за громадянином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 в РЕВ № 2 УДАІ УМВС України в Одеській області зареєстрований автомобіль ПАЗ 672, держномер Х1277ОІ, шасі № 8312527, 1983 р.в., оранжевого кольору, на який було накладено арешт Біляївською міжрайонною прокуратурою 05.06.2003 року та автомобіль АЗЛК 412ИЭ, держномер М0046ОД, кузов № С145112,1981 р.в. білого кольору, на який було накладено арешт Біляївською міжрайонною прокуратурою 05.06.2003 року, крім цього накладено арешт ОДІС Приморського району, вих. №28041 від 04.09.2003 року, а також заборонено реєстрацію, відчуження ВДВС Приморського району, вих. № 28042 від 04.09.2003 року. Окрім цього, зазначається, що за громадянином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 в РЕВ УДАІ УМВС України в Одеській області зареєстрований автомобіль Alfa-Romeo, держномер 39991ОА, кузов № НОМЕР_6, 1979 р.в., синього кольору, на який було накладено арешт Біляївською міжрайонною прокуратурою 05.06.2003 року, крім цього накладено арешт ОДІС Приморського району, вих. № 28041 від 04.09.2003 року, а також накладено арешт ВДВС Приморського району, вих. № 28042 від 04.09.2003 року. Разом з тим, даним листом було зазначено, що для отримання інформації щодо вилучення вказаних транспортних засобів відносно накладених арештів необхідно звернутися до Управління патрульної поліції в м. Одеса (т. 5, ц.с., а.с. 29-35). Таким чином, необхідно зауважити, що у звязку з тим, що дата народження ОСОБА_2 в надісланій інформації не співпадає, то існує ймовірність того, що вказані транспортні засоби належать різним особам. Однак, колегія суддів зазначає, що дане твердження спростовується тим, що не зважаючи на відмінності в даті народження, реквізити паспортних даних, а також вказане місце проживання співпадають з іншими відомостями, які містяться в матеріалах справи. Тому є всі підстави вважати, що автомобіль ПАЗ 672, держномер Х1277ОІ, автомобіль АЗЛК 412ИЭ, держномер М0046ОД та автомобіль Alfa-Romeo, держномер 39991ОА належать ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Окрім цього, у звязку з виниклими відмінностями щодо паспортних даних та зареєстрованих транспортних засобів, на які було накладено арешт, за ОСОБА_8 10.11.2016 року управлінню державної міграційної служби України в Одеській області з метою усунення неточностей було направлено запит щодо відомостей чи були випадки повторної видачі паспорта ОСОБА_2, та у тому разі, якщо такі випадки були наявні, ким та коли були видані такі паспорти, а також реквізити таких паспортів (т. 5, ц.с., а.с. 50-51). Так, 06.12.2016 року від головного управління державної міграційної служби України в Одеській області на виконання запиту апеляційного суду Одеської області надійшов лист, з додатків до якого вбачається, що ОСОБА_2 22.07.1996 року, 12.03.2003 р., а також 28.12.2007 р. подавав заяви про видачу паспорту в звязку з втратою, які засвідчені його підписом. Однак, як вбачається з заяви від 22.07.1996 р. та 28.12.2007 р. дата народження заявника вказана 24.03.1951 р., а в заяві від 12.03.2003 р. зазначена 24.03.1950 р. дата народження (т. 5, ц.с., а.с. 158-165). Тобто, логічно припустити, що відбулася помилка в зазначенні відомостей, та 24.03.1951 р. є дійсною датою народження ОСОБА_2 оскільки дані відомості підтверджуються останньою редакцією заяви про видачу паспорта та безпосередньо ОСОБА_2 не оспорюються (т. 5, ц.с., а.с. 159).

Між тим, 26.10.2016 року Управлінню патрульної поліції м. Одеси судом був надісланий запит щодо надання відомостей чи вилучалися вище вказані транспортні засоби, а саме автомобіль ПАЗ-672, держномер Х1277ОІ, автомобіль АЗЛК 412ИЭ, держномер М0046ОД та автомобіль Alfa-Romeo, держномер 39991ОА при виконанні накладених арештів (т. 5, ц.с., а.с. 40). 17.11.2016 року від Управління патрульної поліції м. Одеси надійшов лист з якого вбачається, що згідно з обліками Єдиного державного реєстру МВС, АІС «Арешт» Одеської області та системи «Відеоконтроль Рубіж» станом на 08.11.2016 року стосовно транспортних засобів, щодо яких апеляційним судом Одеської області надсилався запит, інформація про оголошення розшуку відсутня. А також зазначено, що згідно з обліками наявних ГУНП в Одеській області баз даних станом на 08.11.2016 року інформація про затримання підлеглими поліцейськими зазначених транспортних засобів відсутня (т. 5, ц.с., а.с. 56-57).

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідним вказати на неповноту висновку суду першої інстанції на те, що не має причинного звязку між незаконними діями суду та завданою матеріальною шкодою, оскільки сам факт завдання матеріальної шкоди базується на певній вірогідності, що позивач був власником певного майна, яке було втрачено внаслідок неправомірних дій посадових осіб слідства. Між тим, забезпечення схоронності майна, як обовязок слідства, міг би мати місце, якщо б вказане майно було вилучено слідством чи іншим органом. Однак, такі докази в матеріалах справи відсутні. При цьому, докази втрати майна чи повідомлення про заволодіння його майном відсутні.

Крім цього, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неврахування судом першої інстанції факту здійснення господарської діяльності, та втрати її результатів. З цього приводу колегія суддів вважає за необхідним вказати на наступне.

Як вказувалося вище судом за клопотаннями відповідача направлялися відповідні запити щодо отримання інформації. Зокрема, до Господарського суду Одеської області (т. 4 ц.с. а.с. 168, 181, 201), на які 27.07.2016 року (а.с. 191-195), 29.07.2016 року (а.с. 204-208), та 05.09.2016 року (а.с. 234-243) надходили відповіді разом з копіями судових рішень в справах № 17-2-21/02-5182 за скаргою Селянського фермерського господарства ОСОБА_2 на дії відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції, а також справи № 17-4-25-35/02-9503 за позовом СФГ ОСОБА_2 до ТОВ «Укрпродкомпанія» про стягнення суми майнових збитків у розмірі 294 462 грн.

Дійсно, господарським судом був встановлений факт здійснення ОСОБА_2 господарської діяльності, однак, в контексті обставин даної справи, факту здійснення господарської діяльності недостатньо, оскільки, з певною вірогідністю можна вказувати, що така господарська діяльність була як прибутковою, так і збитковою. При цьому, сам по факт позбавлення волі в порядку відбуття покарання не обумовлює права на відшкодування шкоди, оскільки особа відбуває покарання за вчинене кримінальне діяння. Разом з тим, оскільки мали місце незаконні дії відносно позивача, то при вирішенні питання про відшкодування втраченої вигоди (прибутку) позивач повинен був довести потенційний дохід та його втрату.

Оскільки, в процесі розгляду справи на підтвердження доводів своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 не було надано належних доказів щодо суми втрачених доходів, не надано доказів розміру його прибутку, виходячи з яких можна було би відповідно до положень діючого законодавства вирахувати розмір шкоди. Факт здійснення позивачем діяльності не оспорюється, проте її результат за попередні роки, коли стороною повноцінно здійснювалась така діяльність, позивачем не надано.

Окремо колегія суддів зауважує, що зміна запобіжного заходу на підписку, свідчить про відпадіння обставин щодо фізичного здійснення господарської діяльності позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільна справа № 516/101/13-ц, яка є предметом розгляду апеляційного суду Одеської області, неодноразово оскаржувалася до судів вищих інстанцій. В процесі розгляду справи позивачем неодноразово уточнювалися позовні вимоги, а також складалися апеляційні та касаційні скарги. Проте, як свідчать матеріали справи, на підтвердження власних доводів позивачем належних та допустимих доказів судам не надавав. Зокрема, в судовому засіданні 10.04.2013 року позивач надав доповнення до апеляційної скарги, а саме список втраченого ним майна у звязку з тим, що його було незаконного притягнуто до кримінальної відповідальності(т.1 ц.с., а.с. 90), однак будь яких доказів, які б підтверджували належність майна, вказаного в доповненні до позову, саме позивачу ОСОБА_2 не надається. Окрім цього, під час перегляду справи в судовому засіданні апеляційного суду Одеської області 04.06.2014 року позивачем був поданий прейскурант цін на сільську техніку, Суд дійсно може використовувати «звичайні» ціни, проте за умови, що буде встановлена належність конкретного майна позивачу, його втрата, а також той факт, що втрата майна відбулась внаслідок незаконних дій відповідачів.

Крім цього, варто звернути увагу на те, що в матеріалах справи міститься рішення Кіровської сільської ради від 24.12.1994 року про надання громадянину ОСОБА_2 житлового будинку в с. Олександрівка, площею 0,25 га (т. 3 ц.с., а.с. 140). Однак, як свідчить відповідь Кіровської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 22.07.2016 року на території сільської ради в с. Олександрівка знаходиться земельна ділянка в розмірі 5,0 га пасовища, яка рахується за гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, виділена йому для фермерського господарства в 1992 році. Натомість, зареєстрованих домоволодінь на території сільської ради за гр. ОСОБА_2 в наявності немає (т. 4 ц.с., а.с. 184-186).

Таким чином, оскільки, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, невірно застосовані норми матеріального права, а також мало місце неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, що мало наслідком невідповідність висновків суду обставинам справи, колегія суддів на підставі п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 вирішила змінити рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року змінити, стягнувши компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 250 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

ОСОБА_9

ОСОБА_10

18.04.2017 року м. Одеса