29.11.2017 року Херсонській міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Дорошинської В.Е.,
секретар судового засідання Лисенко К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Корабельної у м. Херсоні ради про визнання договору недійсним,-
Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити з мотивів вказаних в заяві.
Відповідач та представник відповідача в судове засідання не зявилися, від відповідача надійшла до суду заява про відкладення судового засідання у звязку з зайнятістю представника у іншому процесі, однак це є третьою неявкою поспіль.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді відповідно до ст.224 ЦПК України.
Представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі.
Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до Свідоцтва про народження 1 КГ № 055179 від 13 грудня 2007 року та Свідоцтва про народження 1 КГ № 089806 від 13 серпня 2009 року ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4 04.12.2007 р. н. та ОСОБА_4 ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1
Відповідно до пояснень та довідки № 114 від 19.09.2017 року в квартирі №2 по вул. Преображенській (Декабристів), будинок № 38 зареєстровані: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 з 27.06.2008 року і по даний час; ОСОБА_6 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 30.10.2009 року і по даний час; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 30.10.2009 року і по даний час. Відповідно станом на дату укладання договору 28 листопада 2013 року за вказаною адресою зареєстровано двоє малолітніх дітей. Вказане підтверджується і по квартирною карткою.
Згідно положень ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна (частина 1). Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
Укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.
Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-214цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-2918цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.
У постанові по справі №6-396ц15, посилаючись на положення частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» Верховний суд України зазначив: «… відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним».
Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою, тобто в контексті Основного Закону України, діти є особливою категорією населення, яка характеризується соціальною вразливістю і неспроможністю внаслідок власного віку належним чином захистити свої права та законні інтереси, а законні представники, вчиняючи правочини щодо майна, право на яке має дитина, часто діють необдумано, без належного гарантування та забезпечення прав та законних інтересів дитини.
Частиною першою ст.47 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Отже, в силу вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», нотаріус мав би вимагати дозвіл органу опіки та піклування на укладення спірного договору, а у зв'язку із його відсутністю зобов'язаний був відмовити у нотаріальному посвідченні.
Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.
За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до вимог п.2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підставі викладеного суд зазначає, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування з підстав, зазначених у позовній заяві, є обґрунтованими та підлягають задоволенню судом.
Керуючись ст. ст. 5-11, 60, 88, 208, 209, 212, 215, 224-226, 294 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 224 Цивільного кодексу України суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Корабельної у м. Херсоні ради про визнання договору дарування квартири - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подано протягом 10 днів через суд першої інстанції до Апеляційного суду Херсонської області.
Суддя В.Е. Дорошинська