Справа № 171/557/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"27" квітня 2017 р.

Апостолівський районних суд Дніпропетровської області у складі:

- головуючого - судді Хоруженко Н.В.,

при секретарі - Десятниковій І.І.,

за участі заявника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, зацікавлена особа Апостолівський районний відділ державної реєстрації

актів цивільного стану ГТУЮ в Дніпропетровській області про встановлення факту,

що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту народження дитини ОСОБА_2, посилаючись на те, що він є рідним дідусем ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, АР Крим є тимчасово окупованою територією, всі акти та документи, видані державними органами на цій території з 01 грудня 2014 року є недійсними, а тому він звертався до Апостолівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області для проведення реєстрації народження онука і отримав відмову, оскільки не надано документ закладу охорони здоровя, що підтверджує факт народження. Посилаючись на те, що встановлення факту народження йому необхідно для отримання свідоцтва про народження дитини зразка передбаченого законодавством та нормативно правовими актами України, просив суд: встановити факт народження дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місцем народження якого є Україна, Автономна Республіка Крим, м.Сімферополь, мати - ОСОБА_3, громадянка України, батько - ОСОБА_4, громадянин України.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, начальником Апостолівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надано заяву згідно якої просять розглянути справу у їх відсутності, та в разі задоволення заяви вказати також місце народження - державу, яка за рахунком дитина у матері.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заяву підтримав, пояснив, що він є громадянином України, 22.04.14 року був взятий на облік як переміщена особа і з цих пір постійно мешкає у м. Апостолове. Раніше мешкав в м. Сімферополь АР Крим. В АРКрим залишилась проживати його донька ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та дітьми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3. На сьогоднішній день на має можливості спілкуватись з донькою та внуками, оскільки є проблеми з перетином державного кордону, так донька з дітьми може прибути на територію України, а при виїзді їй можуть не надати дозвіл на виїзд дитини. Тому, просив суд позов задовольнити.

Суд, вислухавши заявника, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав і інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч.2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст.11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так в судовому засіданні встановлено, що заявник ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 08.04.1982 року народження (а.с.11).

ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_7 та отримала прізвище ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 від 25.07.2008 року виданим Трудівською сільрадою Сімферопольського району АРКрим (а.с.22).

12.08.2008 року донька заявника ОСОБА_3 отримала паспорт громадянина України, що підтверджується оглянутим в судовому засіданні паспортом (а.с. 15).

Також її чоловік ОСОБА_7.13.05.1998 року отримав паспорт громадянина України, що підтверджується оглянутим в судовому засіданні паспортом (а.с.17-20).

ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилась дитина ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3, виданим Віддліом ДРАЦС Сімферепольського МУЮ в АРКрим (а.с.23).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 у м. Сімферополь, Республіка Крим, Російська Федерація, що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 22.04.2016 року відділом реєстрації народженя м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим (а.с.24).

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про громадянство України", особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Згідно п.1 статті 122 Сімейного кодексу України, дитина,яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст. ст.58,59ЦПК України). Зокрема, належними, відповідно до ч. 1 ст.58 ЦПК Україниє докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом ч. 1 цієї статті є докази,одержані в порядку, встановленому законом.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Статтею 1 Закону від 15 квітня 2014 року № 1207-УП «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з наступними змінами, встановлено, що тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється діяКонституціїта законів України.

Датою початку окупації є 20 лютого 2014 року.

Тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права,Конституціїта законів України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Виходячи з практики Європеського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами як джерело права, необхідно враховувати висновки суду у справах проти Туреччини(Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), де наголошено, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою). Цей висновок в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватись недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, суд не може не прийняти як належний та допустимий доказ по справі, відомості зазначені у Свідоцтві про народження від 22.04.2016 року Серії НОМЕР_4, виданого відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, згідно яких батьками ОСОБА_2 є громадяни Російської Федерації ОСОБА_9 та ОСОБА_4.

У судовому засіданні заявник підтвердив, що дійсно його донька та зять отримали паспорти громадян Російської Федерації, оскільки це необхідно їм для ведення бізнесу та можливості проживання.

А отже, факт, який просить встановити заявник, звернувшись з заявою в порядку окремого провадження не є безспірним.

Керуючись ст. ст. 10,11, 60, 209, 213, 215, 218, 256-259 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, зацікавлена особа Апостолівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Повний текст рішення скласти до 14-00 години 26.04.2017 року.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Апостолівський районний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:Н. В. Хоруженко