Провадження № 22-ц/773/516/17 Категорія: 48 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів - Грушицького А.І., Шевчук Л.Я.,

секретар - Черняк О.В.

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року позов у даній справі задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на морозильну камеру, визнано за ОСОБА_2 право власності на холодильник.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 551,20грн.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, в якій, покликаючись на неповне з'ясування обставин справи, неправильну оцінку поданих доказів, просить скасувати це рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Судом із матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 з 08.10.2006року по 16.05.2016року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.05.2016 року шлюб між сторонами розірваний.

Звертаючись з позовом, позивач зазначав, що за період шлюбних відносин сторонами було придбано наступне майно: стінку меблеву для залу, вартістю 25000грн., прихожу вартістю 16000грн., стіл розкладний вартістю 3000грн., морозильну камеру вартістю 5000грн., диван - 15000грн., стелаж - 4000грн., стінка меблева (в малій кімнаті) - 14200грн., комп'ютер, колонки, принтер - 10000грн., душова кабіна, умивальник з тумбочкою, бойлер, пральна машина - 20000 грн., холодильник - 8000грн., диван - 7000грн., килими - 3000грн., телевізор - 2500 грн., два дивани малютки - 7000грн. Так як сторони не досягли згоди щодо добровільного розподілу майна, просив визнати за ним право власності на частину цього майна, а саме: стінку меблеву для залу, вартістю 25000грн., прихожу вартістю 16000грн., стіл розкладний вартістю 3000грн., морозильну камеру вартістю 5000грн., диван - 15 000грн., стелаж - 4000грн.

Задовольняючи позов частково, визнаючи право власності за позивачем на морозильну камеру, а за відповідачем - на холодильник, суд першої інстанції виходив із того, що саме такий обсяг спірного майна набутий подружжям під час шлюбу, а вартість цього майна, що виділена кожному із подружжя є співмірною, та не порушує права кожного із сторін. Доказів на підтвердження наявності іншого спірного майна позивачем суду не надано.

Такі висновки суду є правильними, ґрунтуються на повно з'ясованих обставинах справи, яким суд дав вірну оцінку і нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У пунктах 22, 23 постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач визнала, що сторонами за час шлюбу було придбано холодильник вартістю 8000грн. і морозильну камеру вартістю 5000грн. і тільки ці речі знаходяться в її користуванні після розірвання шлюбу.

Позивач, всупереч вказаним нормам процесуального права, жодних належних і допустимих доказів на підтвердження наявності іншого спільного сумісного майна суду першої інстанції не надав. Крім того, судом апеляційної інстанції оголошувалась перерва в розгляді вказаної цивільної справи за апеляційною скаргою позивача для надання йому можливості подати такі докази апеляційному суду. Однак, подані ОСОБА_1 копії квитанції, видаткових накладних, та комерційної пропозиції не є належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України і не підтверджують того, що саме це майно є тим майном, яке було придбане сторонами за час шлюбу, що унеможливлює його ідентифікацію.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, було придбане за час шлюбу і є в наявності, а тому в задоволенні позову про його поділ слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування рішення суду.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстави для скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді