Справа № 226/1589/17
Провадження № 2/226/629/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

28.11.2017 Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої вимоги таким.

З 07.11.2003 вони з відповідачем уклали шлюб, який був розірваний з 26.11.2013 на підставі рішення суду.

Під час перебування в шлюбі, спільного проживання та ведення спільного господарства за спільні кошти ними був придбаний автомобіль «ЗАЗ» моделі 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, зеленого кольору, номер кузову Y6D62016. Автомобіль придбано за цільовим кредитним договором від 06.08.2007, з передплатою, загальна вартість автомобіля становила 25031,00 гривень, кредит був отриманий на суму 21276,00 гривень, автомобіль оформлений на відповідача. Гроші для передплати вона позивача у знайомої ОСОБА_5, повернула їх до березня 2008 року. Кредит повернений повністю 06.08.2010 спільними коштами вони з відповідачем обидва отримували і заробітну плату, і пенсію. Відповідач не визнає її права спільної сумісної власності на автомобіль, що змушує її звернутися до суду. Просить суд визнати за нею право спільної сумісної власності на вказаний вище автомобіль, стягнути на її користь з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, обґрунтовуючи їх викладеними у позовній заяві відомостями. Також пояснила, що за час шлюбу і спільного проживання з відповідачем ними був придбаний лише вказаний автомобіль, іншого майна вони не придбавали. В 2011 році відповідач пішов від неї, автомобіль стояв у гаражі, який вони орендували неподалік від дому. В 2013 році, ще до розірвання шлюбу, в неї не було коштів сплачувати оренду гаражу і вона сказала чоловікові забрати автомобіль, що він і зробив. Коли вони розривали шлюб, між ними була домовленість, що відповідач буде допомагати їй з використанням автомобіля, відвозити і привозити її і необхідні їй вантажі тощо. Так і відбувалося, її все влаштовувало, тому вимог щодо визначення правового режиму автомобіля вона не ставила. Внаслідок конфлікту між нею і колишнім чоловіком в грудні 2016 року відповідач припинив допомагати їй. Тоді вона поставила питання про компенсацію ним на її користь 10000,00 гривень як половини вартості автомобіля, він обіцяв, але не виконав обіцянки, і це змусило її звернутися до суду. Просила задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник позивача ОСОБА_2 так само підтримав позов і наполягав на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що дійсно вказаний автомобіль був придбаний у період шлюбу з позивачем і за їхні спільні кошти. Був оформлений кредит, який вони сплачували разом, крім того, позивач позичала гроші у знайомої на передплату. В той самий час, під час розлучення в них була усна домовленість про те, що автомобіль залишиться йому, а інше спільне майно їй. Позивач ніколи не ставила питання про розподіл автомобіля чи сплату ним їй частини його вартості. Вони дійсно домовлялися, що після розлучення він буде допомагати колишній дружині, в тому числі, з використанням машини, і він здійснював допомогу. Наприкінці 2016 року внаслідок конфлікту вони припинили спілкування і він перестав допомагати ОСОБА_1

Крім того, в наданих відповідачем письмових запереченнях на позовну заяву зазначений перелік майна, в т.ч. і автомобіль, яке, за твердженнями ОСОБА_3, ними спільно придбавалося у період шлюбу, а також витрати на ремонтні роботи всього на загальну суму 81541 гривень. За наслідками добровільного поділу ОСОБА_1 залишилося майно на суму 56510 гривень, а йому автомобіль вартістю 25031 гривень. Також вважає, що ОСОБА_1 предявила до нього позов з порушенням строку позовної давності, який встановлено у три роки. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні також заперечив позовні вимоги та просив відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши учасників, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено судом і не заперечене сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з07.11.2003 по 26.11.2013 (а.с.10,11).

06.08.2007 ОСОБА_3 уклав з ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_2» кредитний договір на придбання автомобіля (а.с.12-15) із забезпеченням у вигляді застави автомобіля (а.с.16-17) щодо автомобіля «ЗАЗ» моделі 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, зеленого кольору, номер кузову Y6D62016. Вказаний факт так само визнається сторонами, як і те, що в період шлюбу вказаний кредит був повернений в повному обсязі спільними коштами подружжя.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САО 580655, автомобіль «ЗАЗ» моделі 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, зеленого кольору, номер кузову Y6D62016, належить ОСОБА_7, право керування автомобілем має ОСОБА_1, автомобіль зареєстрований 12.02.2013 (а.с.18).

Тобто, вказаний автомобіль набутий ОСОБА_3 в період його шлюбу з ОСОБА_1

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Оскільки судом встановлено, що вищевказаний автомобіль був придбаний у період шлюбу, відомості щодо укладення письмового договору між подружжям щодо визначення правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу, відсутні, тому вимога про визнання спільною сумісною власністю спірного автомобілю є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Посилання відповідача у своїх запереченнях на пропуск позивачем строку позовної давності для предявлення позову не можуть бути приводом для відмови у задоволенні позову, оскільки перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України). Як вбачає суд з пояснень сторін, між ними існувала домовленість про надання допомоги відповідачем позивачеві з використанням автомобіля, така допомога надавалася, але з кінця 2016 року внаслідок конфлікту відносини сторін допомагати позивачеві відповідач припинив, і саме з цього часу своє право позивач стала вважати порушеним. Отже, позовна заява предявлена ОСОБА_1 в межах позовної давності.

Що стосується посилань відповідача на добровільний поділ спільного майна після розірвання шлюбу та домовленість про те, що автомобіль залишиться йому, то ці обставини ОСОБА_1 заперечені, а ОСОБА_3 всупереч положенням ст.60 ЦПК України не надано суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження викладених ним обставин.

Оскільки судом встановлено, що вищевказаний автомобіль був придбаний у період шлюбу, відомості щодо укладення письмового договору між подружжям щодо визначення правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу, відсутні, тому вимога про визнання спільною сумісною власністю спірного автомобілю є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Розглядаючи вимогу позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд встановив, що 30.08.2017 між позивачем ОСОБА_1 та юридичною фірмою «ОСОБА_8 і право» в особі директора ОСОБА_8 був укладений договір-доручення на надання правової (юридичної) допомоги, згідно з умовами якого виконавець зобов'язався скласти позовну заяву та надати іншу правову допомогу, необхідну для досягнення позитивного результату в суді (а.с.28). 30.08.2017 юридичною фірмою видане доручення №447 адвокату ОСОБА_2 на ведення цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності (а.с.30). 30.08.2017 між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2А укладено договір доручення №117416 на виконання основного договору від 30.08.2017 (а.с.32). Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру №447 від 30.08.2017 ОСОБА_1 сплатила ЮФ «ОСОБА_8 і право» 3000 за зазначеним вище договором (а.с.27).

У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Зі змісту ст.79 ЦПК України вбачається, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу.

Як роз'яснено в п.47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення чого надане Конституційним Судом України (рішення від 16.11.2000 року №13-рп/2000; рішення від 30.09.2009 №23-рп/2009; рішення від 11.07.2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Як роз'яснено в п.48 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій).

Адвокатом виконані взяті на себе зобов'язання за договором доручення, зокрема, складена позовна заява, надані необхідні консультації, також адвокат приймав участь у двох судових засіданнях по справі. Згідно з кошторисом №477 від 30.08.2017 на виконання робіт з надання правової допомоги, усні консультації за договором тривали 2 години та загалом коштували 200,00 гривень, складання позовної заяви, проведення розрахунків та складання інших документів, необхідних для позитивного вирішення справи, тривали 2 години та коштували загалом 1000,00 гривень, представництво в суді першої інстанції закладено з розрахунку 2 годин вартістю 900,00 гривень кожна. Всього послуги з правової допомоги були оцінені сторонами у 3000,00 гривень (а.с.29).

Суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, виходячи з такого.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі 3200,00 гривень, у погодинному розмірі 19,34 гривень.

З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 1280,00 гривень (3200,00 грн. х 40%) та бути нижчим ніж 19,34 гривень.

Суд бере до уваги, що Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2010 року №33210/07 і №41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010 року, №37246/04).

Не заперечуючи фактичність та необхідність витрат ОСОБА_1 на правову допомогу, суд в той самий час не вважає розумним та обґрунтованим їх розмір, враховуючи характер спірних правовідносин, незначну ступінь складності справи та невелику тривалість її розгляду, а також встановлений Законом граничний (максимальний) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі. Крім того, суд зазначає, що вказана в кошторисі наявність «проведення розрахунків та складання інших документів, необхідних для позитивного вирішення справи» не підтверджена жодними даними, оскільки справа про визнання права спільної сумісної власності не потребує ніяких розрахунків, оскільки не містить інших, ніж безпосереднє визнання права, вимог. Посилання фахівця у кошторисі на складання «інших документів, необхідних для позитивного вирішення справи» також не відповідають дійсності, оскільки жодних інших складених ним документів матеріали справи не містять. Наявна в матеріалах справи позовна заява викладена на двох аркушах та має незначну ступінь складності з огляду на характер вимог позивача. Так само з огляду на незначну складність справи наявний сумнів у дійсній тривалості зазначених у кошторисі усних консультацій з приводу справи у дві години. Тому, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним визначити компенсацію витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, загальною сумою 1000,00 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11,57,60,61,209,212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності задовольнити.

Визнати автомобіль «ЗАЗ», модель 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, зеленого кольору, номер кузову Y6D62016, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3.

Вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на правову допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3) витрати, понесені нею на отримання правової допомоги, в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.С. Салькова