Справа № 463/5150/15-ц
Провадження № 2/463/121/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 міського голови, ОСОБА_6 районної адміністрації ОСОБА_5 міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання частково недійсними та скасування розпоряджень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 міського голови, ОСОБА_6 районної адміністрації ОСОБА_5 міської ради, який у встановленому законом порядку уточнила заявою від 28.12.2015р., та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати розпорядження ОСОБА_6 районної адміністрації ОСОБА_5 міської ради № 974 від 17.09.1997 року «Про передачу житла у власність громадян» в частині пункту 4 Додатку до розпорядження, яким передано ОСОБА_3 у власність квартиру № 55 на вул. Корольова, 10 у м. Львові, визнати недійсним та скасувати розпорядження міського голови № 603 від 22.09.1997 року «Про затвердження розпорядження голови ОСОБА_6 районної адміністрації від 17.09.97р. № 974 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині пункту 4 Додатку до розпорядження; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № Л10204 від 22.09.1997 року

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.11.1995р. між нею та третьою особою ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, після чого почали спільно проживати в квартирі № 55 на вул. Корольова, 10 у м. Львові, яка у 1997р. одноосібно приватизована ОСОБА_3 15.05.1998р. у них народилась донька ОСОБА_7, яка з моменту народження фактично проживала разом з ними. З метою економії коштів для оплати житлово-комунальних послуг ОСОБА_3 запропонував зареєструвати дитину за адресою м. Львів, вул. Сулими, 22/2, на що вона тимчасово погодилась, будучи також зареєстрованою за цією адресою. В подальшомуАДРЕСА_1 в будинку № 10 на вул. Корольова у м. Львові без її та доньки відома була відчужена ОСОБА_3 на користь його батька ОСОБА_8 шляхом укладення договору дарування від 29.08.2012р. та в процесі оскарження цього договору, який в кінцевому визнано недійсним, судовими рішення було встановлено наявність у їхньої дитини ОСОБА_7 права користування цією квартирою. Після цього, звернулась до Личаківського районного суду м. Львова з позовом про поділ майна подружжя та в процесі розгляду цієї справи, після ознайомлення її представника з матеріалами справи довідалась, що ОСОБА_3 15.09.1997р. подав заяву на імя керівника органу приватизації, вказавши в такій, що проживає в квартирі одноосібно і тим самим, приховав факт проживання в квартирі її як дружини та малолітньої доньки, обмеживши її право на приватизацію квартири. При вселенні до квартири, що мало місце після одруження і до приватизації була членом сімї наймача, а відтак, набула право користування цією квартирою і як наслідок, повне право на її приватизацію, однак через те, що ОСОБА_3 не повідомив її про необхідність поставити свій підпис в заяві від 15.09.1997р., не змогла реалізувати такого права. Тому, вважає що оскаржувані розпорядження та видане на підставі них свідоцтво про право власності на квартиру є недійсними та підлягають скасуванню, з приводу чого подала даний позов. Строк позовної давності вважає не пропущеним, оскільки з документами про приватизацію ознайомився її представник лише 25.12.2013р., після того, як вони були витребувані в процесі розгляду іншої цивільної справи. З цього часу довідалась про порушення свого права на приватизацію.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3, а також її повноважний представник згідно належної довіреності від 22.05.2017р. ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали. Крім вищенаведеного, додатково пояснили, що позивачем ОСОБА_1 право на приватизацію використано не в повному обсязі, оскільки квартира № 2 на вул. Сулими, 22 у м. Львові, яка 13.12.1996р. була приватизована позивачем та її бабою ОСОБА_9 мала загальну площу 31,9 кв.м., тоді як норма приватизації становить 21 кв.м. на одну особу та додаткових 10 кв.м. на сімю. В такому випадку, право на приватизацію спірної квартири, яка відбулась після приватизації квартири на вул. Сулими у м. Львові за позивачем зберігається, про що також в її паспорті проставлено відповідну відмітку. Крім того, ініціатором приватизації квартири на вул. Сулими у м. Львові була баба позивача ОСОБА_9, і саме за завою останньої прийнято рішення про реконструкцію цієї квартири. За позивачем натомість, лише зберігалось право на приватизацію квартири на вул. Сулими у м. Львові, оскільки вона там була зареєстрована. Фактично, в цій квартирі позивач не проживала, а до одруження, проживала у квартирі її батьків на вул. Широка у м. Львові. Так само, не здійснювала догляд за бабою ОСОБА_9 та у звязку з цим, не могла фактично проживати у квартирі на вул. Сулими у м. Львові, оскільки офіційним опікуном ОСОБА_9 була мама позивача ОСОБА_10 ОСОБА_11 обставина, що позивач фактично не проживала у квартирі на вул. Сулими у м. Львові, а проживала разом з донькою у спірній квартирі додатково встановлена рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07.05.2015р., яке набрало законної сили. Жодної домовленості між нею та ОСОБА_3 про збереження за кожним права на приватизацію квартир, у яких вони були зареєстровані на момент шлюбу не існувало, а натомість, на пропозицію ОСОБА_3 позивач лише погодилась залишитись зареєстрованою в квартирі на вул. Сулими у м. Львові з метою економії коштів на оплату житлово-комунальних послуг. В сукупності, все вищенаведене підтверджує той факт, що на момент приватизації спірної квартири вона набула право користування нею, оскільки вселилась туди і проживала як член сімї наймача, а відтак, мала право на участь в приватизації, але через маніпуляції ОСОБА_3 у реалізації такого права була обмежена.

Сам факт приватизації спірної квартири позивачу був відомий, однак від неї було приховано всі документи про приватизацію, у звязку з чим в заяві про приватизацію її не зазначено як члена сімї, а ОСОБА_3 не надавав їй таку заяву на ознайомлення та підписання. Позивач, будучи юридично неграмотною питання приватизації спірної квартири не вирішувала, однак фактично в ній проживала. У звязку з цим, строк позовної давності не вважають пропущеним, та ще раз підкреслюють, що про те, що при приватизації ОСОБА_3 приховав від компетентних органів наявність законної дружини як члена сімї наймача дізналась лише 25.12.2013р. після попередньо витребуваних документів про приватизацію. Тому, позов просять задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 міського голови в останнє судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Будучи присутнім в судовому засіданні 16.05.2017р. повноважний представник ОСОБА_11 проти обґрунтованості позову заперечив, оскільки рішення про передачу квартири у власність в порядку приватизації прийнято на підставі належних документів у відповідності до чинного на той час законодавства, згідно з яким для приватизації квартири громадянину належало подати довідку про реєстрацію в цій квартирі, яка одночасно підтверджувала фактичне проживання в ній. В заяві про приватизацію, а також в довідці про склад сімї не було зазначено членів сімї ОСОБА_3, у звязку з чим не було підстав для прийняття іншого рішення, ніж те, яке оскаржується. Окремою письмовою заявою (а.с.140-141 т.2) просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та у звязку з цим відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач, згідно мотивів позову проживала в спірній квартирі на момент її приватизації, а відтак, не могла не знати про таку обставину, однак з позовом до суду звернулась лише 07.10.2015р., тобто з пропуском встановленого законом трьохрічного строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_6 районної адміністрації ОСОБА_5 міської ради в останнє судове засідання також не зявилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки не повідомила. Будучи присутньою в судовому засіданні 16.05.2017р. проти обґрунтованості позову також заперечувала з підстав, які є аналогічні тим, що і представник відповідача ОСОБА_5 міського голови, оскільки факт проживання згідно чинного на той час законодавства підтверджувався пропискою. Саме фактичне проживання, яке підтверджувалось фактом реєстрації було підставою для приватизації громадянами житлового приміщення. Натомість, наявність права користування житловим приміщенням не може ототожнюватись з наявністю права на приватизацію.

Третя особа ОСОБА_3, а також його повноважний представник згідно договору про надання правової допомоги від 28.01.2016р. адвокат ОСОБА_4 проти обґрунтованості позову заперечили. Вважають недоведеними позовні вимоги, оскільки на момент одруження, проживаючи та будучи зареєстрованими в різних квартирах між третьою особою та позивачем була досягнута домовленість, що кожен із них приватизовуватиме квартиру, в якій зареєстрований на момент одруження. Після одруження позивач продовжувала проживати в квартирі на вул. Сулими у м. Львові, оскільки за характером роботи ОСОБА_3 працював і проживав в м. Києві. Факт проживання позивача в квартирі на вул. Сулими у м. Львові підтверджується ще й тим, що остання взяла участь в приватизації цієї квартири, оскільки в протилежному випадку, у позивача не виникало б права на приватизацію квартири на вул. Сулими у м. Львові. Також, у січні 1997р. позивач звернулась до Франківської районної адміністрації ЛМР з заявою про надання дозволу на реконструкцію приватизованої квартири, і саме через те, що вона здійснювала догляд за бабою ОСОБА_9, яка проживала у квартирі на вул. Сулими у м. Львові, позивача, ще тоді студента випускника ОСОБА_5 медичного університету ім. Д. Галицького, яка завершила у 1995р. навчання на умовах державного замовлення не було направлено на роботу в іншу область, а залишено у Львові. Вже після вселення позивача у документах для оформлення допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зазначала квартиру на вул. Сулими у м. Львові і протягом тривалого часу спільного проживання жодного разу не піднімала питання приватизації спірної квартири. Більше того, в березні 2013р. позивач звернулась до суду з позовом про визнання права на проживання в спірній квартирі лише в інтересах дочки, і лише через вісім місяців подала такий позов у власних інтересах, вказуючи, що її право на проживання є похідним від права на проживання дитини, тобто розуміла, що в порядку приватизації вона набула лише право власності на квартиру на вул. Сулими у м. Львові. Таку ж позицію підтримувала позивач під час звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, вказуючи, що вона має право на частку в спірній квартирі у звязку з тим, що квартира набута під час шлюбу, а не у звязку з тим, що вона мала право на приватизацію частки цієї квартири. Всі ці обставини в сукупності підтверджують, що у позивача не виникало права на приватизацію спірної квартири, і вселилась вона туди без реєстрації згідно їхньої домовленості у травні 1998р. після народження доньки, а зареєструвалась у 2015р., тобто після приватизації. Таке вселення слід розуміти як вселення до квартири члена сімї власника, що не породжує права на приватизацію. Крім того, підтримали підстави для відмови в задоволенні позову, про які зазначили представники відповідача.

Окремо звертають увагу, що позов предявлено до суду після спливу строку позовної давності, а твердження позивача про те, що довідалась вона про порушення свого права 25.12.2013р. після ознайомлення з матеріалами іншої справи є спробою ввести суд в оману. Так, практично одночасно кожен з них займався приватизацією квартири, в якій був зареєстрованим до одруження. Крім того, в межах розгляду іншої цивільної справи, 17.12.2012р. позивач звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, в якій зазначила, що ОСОБА_3 є власником спірної квартири з 1997р. При цьому, долучила довідку ЛКП «№500» від 02.06.2010р., в якій зазначено, що право власності набуте згідно свідоцтва про право власності від 22.09.1997р. В подальшому, 15.04.2013р., також в межах розгляду іншої справи подала заяву про зміну позовних вимог, в якій вказала, що квартира приватизована ОСОБА_3 в 1997р., і до такої заяви долучила копію оскаржуваного свідоцтва, не вказуючи одночасно, що про приватизацію їй стало відомо безпосередньо перед подачею заяви про доповнення позовних вимог і також не вказуючи джерела отримання цього свідоцтва. З цього часу, постійно підтримувала позов про поділ майна подружжя, підставою якого позивач зазначала, що вартість квартири істотно збільшилась за час перебування у шлюбі. В подальшому, 14.03.2013р. позивач звернулась до суду з позовом в інтересах доньки про визнання права проживання в спірній квартирі, долучивши до такого позову копію оскаржуваного свідоцтва. Пояснення про те, що після укладення шлюбу подружжя обговорювало житлові питання, і відповідно, питання приватизації, позивач надала в ході розгляду церковним трибуналом питання про церковний розвід. Тому, позивач достеменно знала як про обставини приватизації спірної квартири, так і про саму приватизацію, однак до суду звернулась лише 07.10.2015р., тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності.

Відтак, в першу чергу в задоволенні позову просять відмовити за безпідставністю, або в іншому випадку, за наслідками спливу строку позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 11.11.1995р. між позивачем та третьою особою зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19.11.2012р. (а.с.115 т.2), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.04.2013р.

На підставі заяви третьої особи від 15.08.1997р. (а.с.86 т.1), яка подана на імя керівника органу приватизації, а також долученої до такої заяви довідки про склад сімї наймача ізольованої квартири (а.с.87 т.1), головою ОСОБА_6 районної адміністрації ОСОБА_5 міської ради 17.09.1997р. видано розпорядження № 974 «Про передачу житла у власність громадян» (а.с.84 т.1). Відповідно до п. 4 Додатку до розпорядження № 974 (а.с.128-134 т.1), у приватну власність ОСОБА_3 передано трикімнатну квартиру № 55 в будинку № 10 на вул. Корольова у м. Львові загальною площею 66,70 кв.м.

При цьому, як вбачається з заяви третьої особи та довідки про склад сімї наймача, в таких документах відсутні відомості про членів сімї наймача ОСОБА_3, який зареєстрований у спірній квартирі з 1987р.

Розпорядження № 974 від 17.09.1997р. затверджено розпорядженням ОСОБА_5 міського голови № 603 від 22.09.1997р. (а.с.83 т.1), на підставі якого 22.09.1997р. третій особі видано свідоцтво про право власності на квартиру № 55 в будинку № 10 на вул. Корольова у м. Львові (а.с.10 т.1).

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначаються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Як зазначено в преамбулі цього закону, метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону в редакції, чинній на момент видачі оскаржуваних розпоряджень та свідоцтва, приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

У відносинах приватизації положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є спеціальними, тоді як відповідні положення ЖК УРСР в таких правовідносинах є нормами загальної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 5, ч. ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на момент видачі оскаржуваних розпоряджень та свідоцтва, до членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на момент видачі оскаржуваних розпоряджень та свідоцтва, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах.

Порядок передачі квартир у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню визначався Положенням про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженим Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992р., який був чинним на момент видачі оскаржуваних розпорядження та свідоцтва.

Пунктами 18, 20, 21 цього Положення передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сімї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сімї та займані приміщення.

У довідці вказуються члени сімї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 11.07.2012р. зміст якої полягає в наступному:

У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обовязки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сімї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сімї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

З аналізу зазначених правових норм слідує висновок, що закон розмежовує поняття право члена сімї на користування житловим приміщенням та право такої особи на приватизацію житлового приміщення, оскільки перше виникає безпосередньо при вселенні, якщо тільки не було угоди про інший порядок користування жилим приміщенням, а друге, безпосередньо повязане із фактом постійного проживання в житловому приміщенні.

Відтак, право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке житлове приміщення постійним місцем проживання особи, що узгоджується з положеннями ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї і прописки (а.с.83 т.2), а також відповідної відмітки в паспорті (а.с.123 т.1), з 1971р. до 25.07.2015р. позивач була зареєстрована в квартирі № 2 в будинку № 22 на вул. Сулими у м. Львові.

Згідно довідки ТОВ «Арктика» від 15.02.1996р. (а.с.103 т.1), ОСОБА_3 був директором цього підприємства, постійним місцем роботи якого було м. Київ. Доказів про те, що довідка від 15.02.1996р. є підробленою сторона позивача не надала. Натомість, в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3, а саме 13.12.1996р. позивач реалізувала право на приватизацію квартири на вул. Сулими у м. Львові, про що їй видано відповідне свідоцтво про право власності (а.с.101 т.1).

Вказане свідчить про те, що після укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 останні не визначали місцем свого постійного проживання квартиру № 55 на вул. Корольова, 10 у м. Львові, адже з одного боку, третя особа працював у м. Києві, що у встановленому законом порядку стороною позивача не спростовано, а з іншого, позивач, реалізовуючи своє право на приватизацію квартири № 2 в будинку № 22 на вул. Сулими у м. Львові, у відповідності до вимог ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» тим самим визнала, що місцем її постійного проживання на момент приватизації, тобто по спливу більш як річного терміну з моменту укладення шлюбу є саме квартира на вул. Сулими у м. Львові.

Серед загальних засад цивільного судочинства, відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є справедливість та добросовісність.

Позиція позивача про те, що вона не проживала в квартирі на вул. Сулими у м. Львові на момент її приватизації суперечить цим засадам, адже остання, не оспорюючи законності цієї приватизації, одночасно стверджує про наявність у неї права на приватизацію іншої квартири в момент, коли відбувалась приватизація квартири на вул. Сулими у м. Львові, що є неможливим і що не узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час розгляду цивільної справи № 6-125цс12, на яку покликається позивач в мотивах позову.

Відтак, в розумінні ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в однієї особи не може одночасно існувати право на приватизацію двох та більше житлових приміщень і тому, суд приходить до висновку, що за характером правовідносин після укладення шлюбу між позивачем та третьою особою спірна квартира не могла бути місцем постійного проживання сімї, внаслідок чого в позивача не могло виникати права на її приватизацію.

При таких обставинах, суд критично ставиться до показів свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які мешкають в будинку 10 на вул. Корольова у м. Львові, та крім цього враховує, що пояснення про проживання позивача в спірній квартирі після одруження не несуть в собі відомостей про характер такого проживання та відповідно, не можуть вважатись абсолютним доказом того, що спірна квартира була саме постійним місцем проживання сімї. З цих самих підстав суд відкидає покази свідка ОСОБА_14, яка мешкає в будинку № 22 на вул. Сулими у м. Львові і яка також пояснила, що після одруження позивач переїхала проживати в спірну квартиру та в квартирі на вул. Сулими у м. Львові не проживала.

Так само, критично суд ставиться до показів свідка ОСОБА_10, яка є мамою позивача, оскільки свідок надає такі самі покази, які є аналогічними мотивам позову. Очевидно, що такий свідок є заінтересованою особою, а з обставинами приватизації обізнана зі слів позивача. Крім того, вказаний свідок надала пояснення, що третя особа ОСОБА_3 у м. Києві не працював, хоча допитана також за клопотанням позивача свідок ОСОБА_12 вказала протилежне, що на переконання суду лише підтверджує висновки про заінтересованість свідка ОСОБА_10 В будь-якому випадку, такий свідок лише вказала, що позивач і третя особа проживали після одруження в спірній квартирі і не надала категоричних пояснень про те, що ця квартира визначена подружжям як місце постійного проживання.

Покази свідка ОСОБА_7, яка є донькою позивача та третьої особи суд до уваги не приймає, оскільки предметом дослідження у спірних правовідносинах є характер вселення позивача в спірну квартиру після одруження і до моменту приватизації. Згідно даних паспорта цього свідка (а.с.124 т.1), вона народилась 15.05.1998р., та у звязку з цим, не могла бути обізнаною з обставинами приватизації.

Аналогічно, факт проживання позивача у спірній квартирі на момент її приватизації не може підтверджуватись рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07.05.2015р. (а.с.47-49 т.1). По-перше, під час розгляду цієї справи судом не було встановлено безпосереднього факту проживання позивача в квартирі з моменту укладення шлюбу і до моменту приватизації, а лише зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 фактично проживають за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, і по-друге, встановивши таку обставину суд послався на рішення Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2014р. (а.с.13-15 т.1), яким встановлено, що позивач та її донька проживали в спільній квартирі після народження останньої, тобто після проведеної приватизації.

Для вирішення питання про право позивача на приватизацію вказані обставини правового значення не мають, оскільки, у спірних правовідносинах визначальним є виключно обставини і характер проживання позивача в спірній квартирі на момент її приватизації.

Аналогічно, не може мати визначального правового значення обставини, встановлені рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015р. в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання права на проживання та усунення перешкод в користуванні житлом, яке в цій частині неодноразово переглядалось в апеляційному порядку і яке на даний час, зі слід позивача переглядається в касаційному порядку, оскільки, як вбачається зі змісту останньої ухвали ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.02.2017р. (а.с.161-165 т.2), якою судові рішення в частині позову ОСОБА_1 скасовані і справу в цій частині направлено на новий апеляційний розгляд, предметом спору є наявність права на користування житловим приміщенням після припинення сімейних відносин, тобто після процедури приватизації.

Останньою ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31.08.2017р. (а.с.155-160 т.2), яке в силу вимог ст. 319 ЦПК України набрала законної сили, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права на користування житлом та усунення перешкод залишено без змін.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Оскільки в справі яка розглядається права позивача не є порушеними через відсутність в неї права на приватизацію спірної квартири, позов належить визнати безпідставним і в його задоволенні відмовити за безпідставністю.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 1, 6, 9, 64, 65 ЖК УРСР, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 міського голови, ОСОБА_6 районної адміністрації ОСОБА_5 міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування розпорядження ОСОБА_6 районної адміністрації ОСОБА_5 міської ради № 974 від 17.09.1997 року «Про передачу житла у власність громадян» в частині пункту 4 Додатку до розпорядження, яким передано ОСОБА_3 у власність квартиру № 55 на вул. Корольова, 10 у м. Львові, визнання недійсним та скасування розпорядження міського голови № 603 від 22.09.1997 року «Про затвердження розпорядження голови ОСОБА_6 районної адміністрації від 17.09.97р. № 974 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині пункту 4 Додатку до розпорядження, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності № Л10204 від 22.09.1997 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.