АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3064/16-ц 22-ц/774/1057/К/17
Справа № 210/3064/16-ц Головуючий в і-й інстанції
Провадження №22ц/774/1057/К/17 суддя Вікторович Н.Ю.
Категорія - 54 (ІІІ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» - ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що вона працювала на посаді оператора управління сортопрокатного цеху №3 Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», правонаступником котрого на даний час є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».

У 2002 році, без відповідного наказу, її було звільнено з вищевказаної посади та видано трудову книжку в якій зазначено лише розпорядження, з яким вона на даний час не ознайомлена. Звільнення вважає незаконним і необґрунтованим, так як вона не мала бажання звільнятись, доглядала за дітьми.

Просила суд: поновити її на попередній роботі та стягнути з відповідача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу починаючи із дня звільнення, а також завдану незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 20000,00 гривень.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення цим рішенням її права на судовий захист. Так, судом було проігноровано її доводи щодо незаконності звільнення без оформлення відповідного наказу. Також, позивач не погоджується із висновком суду щодо застосування ст. 233 КЗпП України, оскільки вона просила поновити пропущений строк та зазначала про те, що наказ про звільнення вона не отримувала та не могла захистити свої права. Крім того, судом не було враховано, що норми цієї статті не застосовуються у випадку звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» - ОСОБА_4, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала оператором управління сортопрокатного цеху №3 Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», й розпорядженням № 2 від 17 січня 2002 року була звільнена з 01 лютого 2002 року за ст. 38 КЗпП України за ініціативою працівника, як така, що має дітей до 14 років (а.с. 49).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із законності звільнення позивача та відсутності у звязку з цим підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно п.4 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39 КЗпП України).

Порядок та процедуру розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк з ініціативи працівника регламентовано ст. 38 КЗпП України, відповідно до ч.1 якої працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Основним документом про трудову діяльність працівника є трудова книжка (ч. 1 ст. 48 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням №2 від 17.01.2002 року ОСОБА_5 звільнена із займаної посади оператора управління сортопрокатного цеху №3 Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», з 01 лютого 2002 року згідно ст.. 38 КЗпП України на підставі її заяви про звільнення, як особи, що має дітей до 14 років (а.с. 23-24, 49).

Заперечуючи проти законності підстав звільнення, позивач подав позов з посиланням на те, що її було звільнено без видачі відповідного наказу та без ознайомлення з розпорядженням №2 від 17.01.2002 року.

Перевіряючи вказані доводи позивача, суд першої інстанції дослідив обставини справи, надав їм належну правову оцінку та прийшов до вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки звільнення позивача ОСОБА_5 відбулося на підставі її особистої заяви та відповідає її волевиявленню на звільнення за власним бажанням, й підстави вважати, що позивача було звільнено за ст. 38 КЗпП України незаконно, відсутні.

Посилання ж позивача ОСОБА_5 на те, що їй не було надано для ознайомлення розпорядження №2 від 17.01.2002 року колегією суддів відхиляються, оскільки копія наказу (розпорядження) про звільнення в обовязковому порядку надається працівнику лише у разі його звільнення з ініціативи власника, а в інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ч. 2 ст. 47 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5, яка була звільнення за ст. 38 КЗпП України, не зверталася до роботодавця із заявою про видачу їй копії розпорядження №2 від 17.01.2002 року, тобто ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не мав правових підстав для видачі їй копії цього розпорядження.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення ОСОБА_5 відбулося незаконно без оформлення відповідного наказу є надуманими, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, та не спростовано у суді апеляційної інстанції, остання була звільнена на підставі розпорядження №2 від 17.01.2002 року Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», а статтею 24 КЗпП України, якою врегульовано порядок та форму укладення трудового договору, допускається оформлення трудових правовідносин як у вигляді наказу, так у шляхом видачі відповідного розпорядження.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на виконання вимог ст.ст. 214-215 УПК України, вірно встановивши обставини справи, оцінивши в порядку ст. 212 ЦПК України, докази наведені в їх обґрунтування, дійшов вірного висновку про законність звільнення позивача й правильно відмовив в задоволенні його позову про поновлення на роботі.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачена можливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише у разі винесення рішення про поновлення працівника на роботі.

Також, вірним є висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, адже відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо працівником було доведено порушення його законних прав, які призвели до моральних страждань (ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України), а судом не було встановлено порушення трудових прав позивача.

Разом з тим, правомірно прийшовши до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у звязку з їх недоведеністю та безпідставністю, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про що зазначив в мотивувальній частині рішення, не врахувавши розяснень викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких суд зазначає у рішенні про відмову у позові з підстав пропуску без поважних причин строку для звернення з позовом, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У звязку з чим підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позивачем позовної давності.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28 лютого 2017 рокузмінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: