УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - мале підприємство «Техно-резерв», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та малого підприємства «Техно-резерв» (далі - МП «Техно-резерв»), в якому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20 листопада 2006 року в розмірі 30 440,69 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 12 883 грн 66 коп..

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 20 листопада 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в іноземній валюті в розмірі 60 000 доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 17 листопада 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,3 % річних.

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_4 та МП «Техно-резерв» було укладено договір поруки № 62035, відповідно до умов якого поручитель і позичальник зобов'язались солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту.

Позивач вказав, що 11 лютого 2009 року між ним та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до вищевказаного договору, відповідно до умов якої ОСОБА_4 зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 17 листопада 2021 року.

Банк зазначив, що ОСОБА_4 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яку просив солідарно стягнути з відповідачів.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», в якому просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0, укладений 20 листопада 2006 року між ним та відповідачем.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що банком йому не було надано повної інформації щодо умов кредитування, у зв'язку з чим було порушено його, як позичальника, конституційні права і свободи, зміст оспорюваного правочину суперечить нормам чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про страхування», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а також ст. ст. 203, 510, 520, 627, 634 ЦК України.

Посилаючись на вищевикладене, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_4 прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2017 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до МП «Техно-резерв» про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2017 року відмовлено ПАТ «УкрСиббанк» у задоволенні позовних вимог.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_4 витрати на проведення експертизи у розмірі 64 800 грн.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року апеляційні скарги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 квітня 2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині залишення судових витрат за банком та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 20 листопада 2006 року в розмірі 30 440,69 доларів США, пеню за прострочення сплати кредиту в розмірі 11 127 грн 20 коп. та пеню за прострочення сплати процентів у розмірі 1 756 грн 46 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» понесені судові витрати за пред'явлення позову в розмірі 3 654 грн, за оплату апеляційної скарги на судове рішення у розмірі 4 019 грн 40 коп. та за оплату апеляційної скарги на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року в розмірі 1 600 грн.

Присуджено судові витрати, понесені ОСОБА_4, у тому числі за проведення судово-економічної експертизи, залишити за ним.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» та задоволення його зустрічних позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк», дійшов висновку про їх недоведеність, оскільки неможливо визначити суми і валюту видану банком і отриману ОСОБА_4, дослідити документальне оформлення операцій видачі банком кредитних коштів та конвертації валюти, встановити оплачені ОСОБА_4, проте не враховані банком у довідках-розрахунках суми у розмірі 960 доларів США та 52 044 грн 41 коп., а також розрахувати розмір заборгованості станом на 09 квітня 2015 року у зв'язку із наявністю у документах неоднозначностей.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, врахував роз'яснення, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 та у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», та дійшов правильного і обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір, що підтвердив своїм підписом у кредитному договорі, графіках погашення кредиту та додаткових угодах до кредитного договору.

При цьому, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалюючи в цій частині нове рішення про їх задоволення, а також скасовуючи додаткове рішення цього ж суду від 25 квітня 2017 року, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 61, 212 ЦПК України), врахував судово-економічну експертизу від 24 листопада 2015 року, а також висновки судового рішення від 10 серпня 2015 року, яке набрало законної сили, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про неналежне виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

О.В.Попович