Справа № 456/3028/16-ц
Провадження № 2/456/455/2017
РІШЕННЯ

іменем України

06 квітня 2017 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Микитчина І. М.

при секретарі Свержинській І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з останньої на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 08.09.2016 року по 31.03.2017 року в сумі 11722, 56 грн. та частину не виплаченої заробітної плати в розмірі 3051,32 грн., а всього 14773,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач, покликається на те, що він в період з 01 липня 2016 року по 07 вересня 2016 року працював на посаді менеджера у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2. 07 вересня 2016 року відповідачка повідомила, що його звільнено з роботи, та щоб він не виходив на роботу, так його не допустять до виконання трудових обовязків. При цьому заробітня плата йому виплаченою не була. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Так як ОСОБА_2 цього не було дотримано, тому він вимушений звернутись в суд з даним позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 08.09.2016 року по 31.03.2017 року в сумі 11722, 56 грн. та частину не виплаченої заробітної плати в розмірі 3051,32 грн., а всього 14773,88 грн. та повернення йому трудової книжки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити з мотивів, викладених в позовній заяві. Додатково пояснив, що кошти які поступали на його особистий розрахунковий рахунок, призначались для розрахунку з контрагентами даної фірми, а не були заробітною платою.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов заперечила, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим. Додатково зазначила, що позивач з початку вересня 2016 року перестав зявлятись на робочому місці, за що був звільнений за п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ. На дату звільнення в повному обсязі йому було виплачено всі належні кошти, на підтвердження чого має квитанції про здійснення переказів на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 в сумі 1300 грн. Урозрахункових відомостях по заробітній платі за серпень 2016 року №1,3 та вересень 2016 року №1, відсутня відмітка(особистий підпис) ОСОБА_1 про одержання заробітної плати, оскільки вона належним чином не прослідкувала за цим.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 ч.1 ст. 16 ЦК України встановлено спосіб захисту цивільного права шляхом його визнання.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 з 13.07.2016 року перебував у трудових відносинахз фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, що також підтверджується наявними в матеріалах справи заявою від 13.07.2016 року та наказом №8 від 13.07.2016 року про прийняття на роботу.

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за вересень 2016 року ОСОБА_1 з 03.09.2016 року перестав зявлятись на робочому місці

Згідно наказу № 11 від 13.09.2016 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади менеджера з продажу послуг 13.09.2016 року за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ст. 40 КЗпПУ.

До матеріалів справи не долучено та судом не здобуто в судовому засіданні відомостей, які б підтверджували що відповідачкою протягом 13 чи 14 вересня 2016 проводилась виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації при звільненні працівника. Так, зокрема, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, до матеріалів справи долучено Таблицю 6. Відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам ОСОБА_1 було нараховано 131,82 грн. Однак у розрахунковій відомості по заробітній платі за вересень 2016 року №1 від 13.09.2016 року про виплату ОСОБА_1 129,84, відсутня відмітка(особистий підпис) про одержання позивачем зазначеної суми. Тобто на момент звільнення позивача, йому не було проведено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації при звільненні працівника.

Відповідно до ч.5 ст. 13 ЗУ « Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, який зроблений на засіданні Судової палати у цивільних справах 13 березня 2017 року (справа №6-259цс17), згідно якоговідповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Як розяснено в п. 20,21 постанови Пленум Верховного суду України 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період

затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника

суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати

при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8

лютого 1995 р. N100 (100-95-п) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд критично оцінює твердження ОСОБА_2 про те, що в повному обсязі позивачкою були виплачені всі належні йому грошові суми, так як вони спростовуютьсярозрахунковими відомостями по заробітній платі за серпень 2016 року №1,3 та вересень 2016 року №1, оскільки в них відсутня відмітка(особистий підпис) про одержання позивачем зазначеної суми.

Також суд критично оцінює твердження ОСОБА_1 про те, що за весь час перебування в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 не здійснювалась виплата заробітної плати, оскільки у матеріалах справи наявні квитанції про здійснення грошових переказів №ВАSS та №ВАSS на загальну суму 1316,00 грн.. Доказів, що це були не авансові платежі по заробітній платі здійснені відповідачкою на користь позивача судом не здобуто. Окрім того, одержання таких платежів визнаються самим ОСОБА_1.

Тому при задоволенні позовних вимог частково суд виходяв з наступних розрахунків:

-Середньомісячна заробітна плата позивача на час звільнення становила 1450,00 грн.

-Термін затримки фактичного розрахунку становить 6 місяців та 30 днів.

-Середньоденна зарплата становить 69,04 гривень (1450,00 грн.:21 день).

-Заборгованість за 6 місяців становить 8700,00 (1450,00 грн. х 6 місяців).

-Заборгованість за 30 днів становить 2071,20 грн (69,04 х 30 днів)

Загальна сума заборгованості становить 10771,20 грн. (8700,00 грн. + 2071,20грн.)

Судом встановлено що розмір належної позивачу заробітної плати за фактично відпрацьований час становить 2278,57 грн. Так як вище встановлено, та знайшло своє документальне підтвердження, що відповідачкою здійснено проплату в сумі 1316 грн., а тому частина не виплаченої заробітної плати становить 962,57 грн.

Тому, враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог частково, а саме стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період в сумі 10771,20 грн. та частину не виплаченої заробітної плати в розмірі 962,57 грн., а всього 11733,77.

Окрім того, оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів подання відповідачці ОСОБА_2 трудової книжки то позовні вимоги в частині зобовязання відповідачки повернути ОСОБА_1 трудову книжку до задоволення не підлягають.

Керуючись ст., ст. 10, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, ст., ст. 116, 117, 232, 237-1 КЗпП України, ст..ст. 11, 16,23, 276, 280, ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 07.09.2016 по 06.04.2017 в сумі 10771,20 грн.(десять тисяч сімсот сімдесят одну гривню 20 копійок) та частину не виплаченої заробітної плати в розмірі 962,57 грн., а всього 11733,77 (одинадцять тисяч сімсот тридцять три гривні 77 копійок).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в користь держави 551,20 (пятсот пятдесят одну гривню 20 копійок) грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його отримання.

Головуючий-суддя ОСОБА_3