Справа № 373/109/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року м. Переяслав-Хмельницький

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді Свояка Д.В.,

при секретарі Литвишко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України», Управління справами Верховної Ради України, Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Фонд державного майна України про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом і просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1. Посилається на те, дане житло надане йому для проживання без видачі відповідних документів на вселення. Він вже більше 10 років відкрито, безперервно та добросовісно володіє та користується даним житлом. Займана ним квартира не відноситься до державного житлового фонду Переяслава-Хмельницької міської ради, тому він не має можливості отримати дану квартиру в порядку, що визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та змушений звернутися з даним позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради позов не визнав.

Представник Міністерства аграрної політики та продовольства України в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду письмові заперечення, відповідно до яких предмет спору не є житлом та окремим нерухомим майном, а є частиною нежитлового підсобного приміщення, що входить до складу магазину, який є державною власністю та знаходить на балансі ДСП «Головний селекційний центр України».

Відповідач - Управління справами Верховної ради України та третя особа - Фонд державного майна України в судове засідання представників не направили, в матеріалах справи містяться письмові пояснення, яким не висловлено позицію щодо позовних вимог, та заявлено про розгляд справи без їх участі.

Від представника Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» в матеріалах справи містяться письмові заперечення проти позову, відповідно до яких предмет спору не є житлом та окремим нерухомим майном, а є частиною нежитлового підсобного приміщення, що входить до складу магазину, який є державною власністю та знаходить на балансі ДСП «Головний селекційний центр України».

Треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_6 направили на адресу суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позов визнали.

Cвід ок ОСОБА_8 повідомив, що з 1991 по 1999 роки був заступником генерального директора ДСП «Головний селекційний центр України», а з 2005 року був генеральним директорам цього підприємства. Памятає, що позивач працював на підприємстві та із сім`єю спочатку проживав у вагончику. Потім керівництво підприємства вирішило їм допомогти та дали взимку або навесні 1993 року приміщення у магазині. Це був меблевий магазин, який орендувала Райспоживспілка, а ці приміщення використовувались як приміщення бухгалтерії. У цій кімнаті була вода. Загалом у цьому приміщенні магазину було дві кімнати, де проживали люди. Це був пяти поверховий будинок з прибудованим приміщенням магазину. Заселення позивача із сім`єю у кімнату відбувалось за згоди керівництва підприємства. Жодних питань з боку підприємства щодо проживання у приміщенні позивача та членів його сім`ї не було.

Свідок ОСОБА_9 повідомила, що протягом 30 років працювала у ДСП «Головний селекційний центр України» у тому числі машиністом-друкаркою та інспектором з кадрів. Позивач працював на підприємстві та жив із сім`єю спочатку у так званій бочці. Надання приміщення для проживання позивачеві вирішувалось на загальних зборах трудового колективу за участі представників профкому. На той час позивач та члени його сім`ї були переселенцями та не мали громадянства України. Оскільки приміщення не було житлове прописали позивача в іншому житлі. За проектом цей магазин був як вбудований та прибудований до будинку. Ордер на вселення у приміщення позивачу не видавався.

Суд, дослідивши матеріали справи, зясував наступне.

Відповідно до копії паспорта позивача його місце проживання зареєстровано у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до довідок Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради №2102 від 12.12.2011 та №1929 від 09.11.2012 ОСОБА_1 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2. Його представник повідомила, що це зазначено помилково.

З акту депутата №112 від 04.10.2016 вбачається, що позивач та треті особи проживають за зазначеною адресою з 1993 року по даний час.

19.10.2012 між позивачем та ПАТ «Київоблгаз» укладено договір №140/ПГ відповідно до якого позивачу передано у безоплатне користування вузол обліку природного газу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

11.09.2014 між позивачем та КП «ВУЖКГ» укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Як вбачається з довідки КП «ВУЖКГ» №31 від 01.02.2017 квартира АДРЕСА_3, не відноситься до житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста, та не перебуває на балансі КП «ВУЖКГ».

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності від 15.11.2001 №212-2 Головному селекційному центру України належить приміщення магазину, що розташований в будинку №2-б по вулиці Новокиївське шосе в місті Переяслав-Хмельницький. Зазначене також підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна.

Відповідно до копії листа Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Київської області від 12.10.2016 №07-19-2138 1988 року Укрплемоб`днання передало у власність територіальній громаді міста ОСОБА_2 за актом прийому передачі 48-квартирний 5-ти поверховий будинок, що знаходиться за адресою: вул.Новокиївське шосе, 2-б, м. Переяслав-Хмельницький, Київська область.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію.

Незважаючи на те, що позивачем надано документи, в яких зазначено, що він проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3, а також ним сплачувались комунальні послуги у звязку з проживанням у цій квартирі, однак будь яких доказів того, що зазначена квартира, як окремий обєкт нерухомості, оформлена (введена в експлуатацію) у визначеному законодавством порядку, суду не надано. Статус житлового цьому приміщенню не надавався. Неналежне виконання посадовими особами комунальних підприємств своїх обовязків щодо перевірки підстав належності споживачу послуг приміщення, яким він користується, а також щодо установлення даних споживача - контрагента у договорах не може бути визнано доказом належності приміщення позивачеві.

Більше того, відповідно до технічного паспорту та плану приміщення магазину по вул.Новокиївське шосе, 2-б, приміщення, які визначаються позивачем як квартира №50, є частиною приміщень магазину.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 15.11.2001 №212-2 це приміщення магазину належить Головному селекційному центру України.

Це також підтверджується рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07.02.2008 та ухвалою цього ж суду від 11.12.2015.

За вищевикладених обставин не може йтися про добросовісність заволодіння позивачем спірним приміщенням. Презумпція правомірності фактичного володіння (ст. 397 ЦК України) у жодному разі не може спрацьовувати проти власника. Набувальна давність може слугувати підставою набуття права власності за методом виключення усіх інших правових підстав, що не заборонені законом. А відтак неправомірно ставити питання про можливість набуття права власності за давністю володіння фактичним володільцем, що заволодів чужим майном без належного правового оформлення, хоч і з дозволу власника.

Враховуючи вищевикладене, керуючись приписами ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України», Управління справами Верховної Ради України, Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Фонд державного майна України про визнання права власності за набувальною давністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано в установлений строк.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.В.Свояк