Справа № 522/1814/17
Провадження № 4-с/522/99/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2, за участю зацікавленої особи ОСОБА_3, про скасування постанови та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду зі скаргою до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2, за участю зацікавленої особи ОСОБА_3 та просить скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 від 19 грудня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» ВП 51604982, відновивши вказане виконавче провадження.

Скаржник зазначає, що постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 від 19 грудня 2016 року на підставі ст. 33 та п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий документ стягувачу по виконанню виконавчого листа №2-3797/11 виданого Приморським районним судом м. Одеси від 25 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_1, ПАТ «Південгідроспецбуд» на користь ПАТ «УкрСиббанк» судових витрат, а саме витрат на ІТЗ в розмірі 30, 00 грн., а також державного мита у розмірі 1 700, 00 грн.

Скаржник вважає такі дії державного виконавця неправомірними, а постанову такою, що винесена з порушенням вимог ст. ст. 41, 42, 47 Закону України «Про виконавче провадження», п. 3.14 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. за №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 02.04.2012 р. за №489/20802, оскільки в даних нормативно-правових актах передбачений не обовязок, а право авансувати витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій. Окрім цього, як зазначає скаржник, жодних повідомлень про необхідність здійснення таких витрат ним від виконавчої служби отримано не було.

У судовому засіданні представник ПАТ «УкрСиббанк» доводи викладені в скарзі підтримав у повному обсязі та просив суд скаргу задовольнити.

Представник Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області заперечував проти задоволення вищевказаної скарги, та вважав її безпідставною, оскільки згідно довідки Реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником зареєстровано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, але на зазначену квартиру накладено арешт, відповідно до ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 09.09.2009 року; автотранспортний засіб, який належить боржнику перебуває у розшуку. Тому, на думку представника, державний виконавець правомірно виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

ОСОБА_3 у судове засіданняне зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши думки сторін, та прийнявши до уваги доводи скарги, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Судом встановлено, що 25 червня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист по справі №2-3797/11 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_1, ПАТ «Південгідроспецбуд» на користь ПАТ «УкрСиббанк» судових витрат, а саме витрат на ІТЗ в розмірі 30, 00 грн., а також державного мита у розмірі 1 700, 00 грн.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 від 28 лютого 2014 року було відкрито провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа. Боржником вимоги виконавчого документу самостійно виконані не були.

Як вбачається з копій матеріалів виконавчого провадження ВП №51604982, оглянутого в судовому засіданні, згідно довідки ДПС України діяльність ФОП ОСОБА_3 було припинено, відкритих рахунків на його імя немає.

Відповідно до довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за боржником зареєстровано квартиру за адресою: м. Одеса. АДРЕСА_2, але на зазначену квартиру накладено арешт, відповідно до ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 09.09.2009 року.

Згідно довідки РСЦ в Одеській області за боржником зареєстровано транспортний засіб: УАЗ 315120, д/н 58333ОК, який був оголошений в розшук постановою від 24 липня 2014 року.

Тому, постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 від 19 грудня 2016 року на підставі ст. 33 та п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий документ стягувачу по виконанню виконавчого листа №2-3797/11 виданого Приморським районним судом м. Одеси від 25 червня 2013 року - ВП 51604982 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_1, ПАТ «Південгідроспецбуд» на користь ПАТ «УкрСиббанк» судових витрат, а саме витрат на ІТЗ в розмірі 30, 00 грн., а також державного мита у розмірі 1 700, 00 грн.

Також судом встановлено, що вищевказана постанова надійшла на адресу ПАТ «УкрСиббанк» 23 січня 2017 року. Оскільки скаржник звернувся з дійсною скаргою до суду 27 січня 2017 року, суд вважає, що процесуальний строк на звернення зі скаргою відповідно до ст. 385 ЦПК України не був пропущений.

Суд вважає вищевказану постанову незаконною, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і Законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Крім того, в порушення п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» відділ не направив на адресу Банку попередження про повернення виконавчого документа.

Також згідно зі ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановлено Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження», у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника державний виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обовязковою для виконання поліцією.

Проте, в межах ВП №51604982, державний виконавець постанову про розшук транспортного засобу належного боржнику на праві власності, а саме УАЗ 315120, д/н 58333ОК не виносив. Зазначене посвідчується змістом оскаржуваної постанови у мотивувальній частині якої державний виконавець зазначив, що розшук зазначеного транспортного засобу оголошувався при минулому предявлені виконавчого документа відповідною постановою від 24.07.2014 р.

Так, приписи п. 9 ч. 1 ст. 37, ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозвязку з положенням Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» вказують на встановлену чинним законодавством заборону щодо звернення стягнення на те майно державного підприємства, яке є основним засобом виробництва, а відсутність у боржника іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

Так, державним виконавцем не вчинено жодних дійна звернення стягнення на нерухоме майно боржника та його реалізацію, зокрема: не складено та не винесено постанову про арешт квартири, яка належить боржнику ОСОБА_3 на праві приватної власності, та розташована за адресою: АДРЕСА_1, або про опис зазначеної квартири, чим порушив приписи ч.2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»; не залучено субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для проведення оцінки майна; не передано майно на реалізацію, чим порушено ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім цього, п. 3.14 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. за №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 02.04.2012 р. за №489/20802 визначено, що авансові внески для здійснення необхідних витрат на забезпечення провадження виконавчих дій або для покриття їх частини можуть бути зроблені стягувачем шляхом перерахування цих коштів безпосередньо на відповідний рахунок органу ДВС. Суму коштів, яку необхідно внести на відповідний рахунок органу ДВС, стягувач визначає за погодженням з державним виконавцем з урахуванням необхідних витрат для проведення робіт.

Відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» з метою забезпечення провадження виконавчих дій стягувач може за погодженням з державним виконавцем внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби певну грошову суму для здійснення необхідних витрат або покриття їх частини, якщо інше не передбачено цим Законом.

Аналізуючи вищевказані норми, суд вважає, що в боржника виникає право, а не обовязок проводити авансування витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій.

Як вбачається, з копій матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець в порушення ч.8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» не вчиняв з визначеною законом періодичністю дії спрямовані на розшук майна боржника.

Тому, суд вважає, що дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 щодо повернення виконавчого листа стягувачу є неправомірними, а відповідна постанова від 19 грудня 2016 року про повернення виконавчого листа стягувачу підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайновогоабо майнового права та інтересу.

Так, ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Враховуючи викладене, суд вважає, що скарга ПАТ «УкрСиббанк» підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 19, 55 Конституції України, п. 3.14 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. за №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 02.04.2012 р. за №489/20802, ст. ст. 11, 37, 42, 47 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. ст. 10, 11, 60, 102, 103, 119, 208-210, 212, 383-387 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2, за участю зацікавленої особи ОСОБА_3, про скасування постанови та зобовязання вчинити певні дії, - задовольнити.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 грудня 2016 року, відповідно до п. 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» ВП 51604982, зобовязавши старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 продовжити вказане виконавче провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Ю.Б.Свячена