Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 8 червня 2016 року,

встановила:

У квітні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору «Автопакет» від 30 вересня 2008 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ Надра», та ОСОБА_6, остання отримала кошти у розмірі 22 660 доларів США на придбання транспортного засобу, зі сплатою 14,4 % річних, кінцевим терміном повернення 17 серпня 2015 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, позичальник передала банку в заставу автомобіль марки Volkswagen Caddi, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Крім того, виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки від 26 грудня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_7, відповідно до якої останній у випадку невиконання чи неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору, виплачує кредитору пеню від загальної суми заборгованості позичальника по договору «Автопакет» у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення з дня виникнення зобов'язання поручителя погасити заборгованість позичальника.

Неналежне виконання позичальником умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 18 грудня 2014 року становить 11 241,66 доларів США за кредитом і відсотками та 50 123,75 грн, за пенею та штрафом, яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

У серпні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 пред'явили зустрічний позов, в якому просили визнати недійсним договір «Автопакет», укладений 30 вересня 2008 року між ОСОБА_4 і ПАТ КБ «Надра», та визнати недійсним договір поруки, укладений 26 грудня 2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Надра».

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_7 (поручитель) в установленому порядку змінив прізвище на «Оболенський». ОСОБА_6 (боржник) 20 червня 2014 року зареєструвала з ним шлюб і взяла спільне з чоловіком прізвище - «ОСОБА_4». Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. З підвищенням курсу долара США (валюти платежу по договору) по відношенню до національної грошової одиниці, обумовлене незалежними від сторін внутрішньо та зовнішньоекономічними факторами, на які ОСОБА_6, як споживач послуг, не розраховувала при укладенні договору та не могла передбачити їх настання.

Зазначали, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг. Не справедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, що передбачає погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, банк перекладає, як суб`єкт підприємницької діяльності виключно на позичальника - споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 ст. 13 ЦК України.

Крім того вказували, що фактично ОСОБА_4, отримала кредит не у доларах США, як передбачено кредитним договором, а в національній валюті - гривні, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 30 вересня 2008 року, згідно з яким відділення №13 ВАТ «КБ Надра» перерахувало на рахунок ТОВ «Автомобільний дім

Соллі-П» грошові кошти у сумі 160 700 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 8 червня 2016 року, позов ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь ПАТ «КБ «Надра» солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 241,66 доларів США, яка складається з:

9 344,14 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 897,52 доларів США заборгованість по процентах, що еквівалентно 284 413,99 грн, та заборгованість за пенею у розмірі 806,35 (912,73-106,38) доларів США, що еквівалентно 12 714,85 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов залишено без задоволення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «КБ «Надра» у задоволенні заявленого позову, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» та відмовляючи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що правовідносини сторін випливають з кредитного договору. Оскільки позичальник виконував обов'язки, покладені кредитним договором, неналежним чином, банк має право на повернення коштів у судовому порядку. Посилався на відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, а також щодо припинення договору поруки.

Дані висновки відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що 30 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ Надра», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти в розмірі 22 660 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором за програмою «Автопакет», строком до 17 серпня 2015 року зі сплатою 14,4 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, у заставу банку передано автомобіль Volkswagen Caddi, модель Kombi,

2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, та 26 грудня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_6 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Умовами кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у передбачений договором строк.

Пред'являючи позов, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» посилалась на неналежне виконання позичальником взятих на себе фінансових зобов'язань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості, яку просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як на правову підставу недійсності правочину посилалися на положення ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215, 227 ЦК України.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору.

Разом з тим, зі змісту ст. 1054 ЦК України можна дійти висновку, що однією з істотних умов кредитного договору є валюта кредитування, валюта повернення кредитних коштів та відсотків за його користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Чинним законодавством України не закріплена стабільність курсу гривні до іноземної валюти при укладанні договорів про кредитування в іноземній валюті, позичальник взявши на себе зобов'язання повернути кредитні кошти в цій валюті, був обізнаний, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, і зміна цього курсу, можливо, відбудеться, а тому повинен був передбачити і врахувати підвищення валютного ризику за кредитним договором.

Встановивши наявність банківської ліцензії та дозволу Національного банку України у ВАТ КБ «Надра» на здійснення операцій з валютними цінностями, а спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, суд прийшов правильного висновку про право банку на надання, в установленому законом порядку, кредиту в іноземній валюті та відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, укладеного між сторонами.

Відповідно до вимог ст.ст. 552, 554 ЦК України, суд обґрунтовано виходив із того, що позичальник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Доводи касаційної скарги про вчинення сторонами фіктивного правочину вбачаються необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, зокрема договір укладено з додержанням письмової форми та з додержанням вимог до письмової форми правочинів, передбачених ст. 207 ЦК України, а саме: кредитний договір був укладений в двох екземплярах українською мовою, що мають рівну юридичну силу, по одному для кожної сторони. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним - отримання у кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошових коштів в розмірі 22 660 доларів США для придбання транспортного засобу (автомобіля Volkswagen Caddi, модель Kombi,

2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1).

Доводи касаційної скарги про надання кредиту фактично у гривнях спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами, згідно яких кредит був виданий у доларах США з подальшим переводом за ініціативи позичальника у гривневий еквівалент.

Посилання відповідачів за первісним позовом про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах банку, а не в інтересах позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки підписання позичальником кредитного договору та факт часткового виконання умови договору щодо повернення кредитних коштів, свідчать про те, що кредитний договір укладений саме в інтересах позичальника і відповідав її інтересам.

Доводи касаційної скарги в частині незаконності рішення суду першої інстанції про відмову у позові про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі, яким апеляційний суд дав належну оцінку.

При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, зокрема доводам ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо зазначених ними у зустрічному позові підстав для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 8 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
А.В. Маляренко