УХВАЛА

іменем україни

26 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, завданої невиплатою вихідної допомоги за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він у період з 13 квітня 1995 року по 2 лютого 2009 року працював на шахті «ім. Орджонікідзе» приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») підземним гірничим майстром, начальником дільниці на шахті «ім. Орджонікідзе». 2 вересня 2009 року його було звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. У 2015 році він дізнався, що при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити йому вихідну допомогу у розмірі середньої заробітної плати, що складає 3 692 грн 20 коп. Зазначав, що не виплативши таку допомогу, відповідач завдав йому моральної шкоди, яку він оцінив у 10 тис. грн.

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі 3 692 грн 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15 372 грн 08 коп., моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі 3 692 грн 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15 372 грн 08 коп.; моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що одноразова допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право відповідно до Галузевої угоди, отже, у даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Оскільки роботодавець не виконав обов'язок щодо виплати позивачу при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства, є підстави для застосування положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України щодо обов'язку роботодавця виплатити звільненому працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також суд вважав, що у даному випадку наявні підстави для відшкодування роботодавцем завданої позивачу моральної шкоди.

Такі висновки судів є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 13 квітня 1995 року працював підземним гірничим майстром, начальником дільниці на шахті «ім. Орджонікідзе» ПрАТ «ЦГЗК».

2 лютого 2009 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України.

Також судами встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, і при звільненні з підприємства відповідача позивачу виповнилося 55 років.

Згідно довідки наданої ПрАТ «ЦГЗК» від 12 травня 2015 року № 988 заробітна плата позивача за період з грудня 2008 року по січень 2009 року становила 3 686 грн 84 коп. та 3 697 грн 55 коп. відповідно, при цьому позивачем відпрацьовано 342 години за два місяці перед звільненням, і його середньомісячна заробітна плата становить 3692 грн 20 коп. (а.с. 83).

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Колективним договором між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» на 2007-2008 роки, а також спільною постановою генерального директора та профспілкового комітету від 19 грудня 2008 року № 46, а саме п. 7.5 договору, передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку(жінки 55 років, чоловіки 60 років) одноразової допомоги в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема при стажі від 7,5 до 15 років, у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника.

Відповідно до п. 1.13 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки вона набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода.

Пунктом 6.1 розділу VI цієї угоди «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше при стажі від 7,5 до 15 років, середньомісячної заробітної плати.

З вказаного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства.

Вирішуючи спір, суди вірно вважали, що слід керуватися Галузевою угодою, оскільки ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Згідно ст. 16 КЗпП України, умови Колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Суди наведе врахували та вірно вважали, що ОСОБА_3 при виході на пенсію при стажі роботи у відповідача більше 7,5 років, та у відповідності до п. 6.1 угоди на 2007-2008рр. належало виплатити середньомісячну заробітну плату у розмірі 3 692 грн 20 коп.

Також суди вірно виходили із того, що до спірних правовідносин не застосуються положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Так, суди вірно врахували рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», у якому Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить,тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно зі ст. 2 «Структура заробітної плати» Закону України «Про оплату праці» заробітна плата включає інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями,компенсаційні та інші матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Галузевої угоди допомога відноситься до інших виплат, які передбачені її умовами. Виплата одноразової допомоги встановлена додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію.

Суди врахували наведене та дійшли до вірного висновку про те, що одноразова допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_3 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право відповідно до Галузевої угоди, тому в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до ОСОБА_3 відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Суди наведене врахували та вірно виходили із того, що оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, а саме 2 лютого 2009 року, відповідач не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив ОСОБА_3 вихідну допомогу при виході на пенсію, то з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суди врахували, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Крім того, у абз. 2 п. 5 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суди наведене врахували та виходячи з того, позивач працював в ПрАТ «ЦГЗК» протягом 14 років в шкідливих умовах праці, відповідач зобов'язаний був, але не виплатив позивачу при виході на пенсію вихідну допомогу, що є соціальним захистом, передбаченим 6 розділом Угоди, за багаторічну працю, стягнули з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі, що буде відповідати перенесеним позивачем моральним стражданням.

Під час розгляду справи судами не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків апеляційного суду не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик