28 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Кадєтової О.В., Мазур Л.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Виконавчого комітету Тисменицької міської ради, Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання права власності, визнання недійсними рішень та договору дарування, усунення перешкод у користуванні майном, визнання недійсною реєстрації права власності, продовження строку для прийняття спадщини,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 січня
2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від
29 березня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2009 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_8, Виконавчого комітету Тисменицької міської ради, Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання права власності, визнання недійсними рішень та договору дарування, усунення перешкод у користуванні майном, визнання недійсною реєстрації права власності, продовження строку для прийняття спадщини.
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що будинковолодіння
АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2) в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області мало статус колгоспного двору, головою якого була матір позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а членами - дочка ОСОБА_4, зять - ОСОБА_5, внук - ОСОБА_6, правнука ОСОБА_7, син - ОСОБА_13, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, невістка -ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 р.
Вказували, що покійна матір позивачки ОСОБА_12 була колгоспницею, згідно відомостей нарахування заробітної плати сільськогосподарської артілі ім. Франка м. Тисмениця Тисменицького району за 1951, 1953 роки їй нараховувалась заробітна плата за роботу в колгоспі, після досягнення пенсійного віку вона отримувала колгоспну пенсію.
Відповідно до вимог ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року). майно колгоспного двору належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності.
Вказані члени двору мали право власності на майно колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність»(15 квітня 1991 року) проживали однією сімʼєю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили, тому позивачі набули права власності на спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 у рівних частках.
10 квітня 2003 року ОСОБА_14 згідно оспорюваного договору дарування житлового будинку подарувала відповідачці ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Тисмениця житловою площею 69,2 кв.м, зазначений у плані літерою А, з відповідною частиною господарських будівель і споруд, а саме: гараж, літню кухню Б, огорожу № 1.
Останніх пʼять років перед смертю ОСОБА_14 тяжко хворіла, перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, у неї був тимчасовий психічний розлад, тому позивачі не могли і думати про те, що вона може вчинити будь-який правочин.
Вважали, що оспорюваним договором дарування порушено їх права, оскільки ОСОБА_14 не мала права дарувати колгоспне майно без участі інших членів двору з огляду на те, що їх частки після смерті голови двору
ОСОБА_12 не були визначені.
За життя ОСОБА_14 позивачам повідомила, що спірний будинок, який був відремонтований спільними коштами та працею членів колгоспного двору, буде належати їм. Спірний будинок, у якому проживала ОСОБА_14, був реконструйований і зведений на місці старого будинку, на який вже було оформлено право власності за батьком позивачки - ОСОБА_15
Чоловік ОСОБА_14 - ОСОБА_13, який був рідним братом позивачки ОСОБА_4, не був забудовником спірного будинку, він з дружиною жодного будинку не будували, прийшли жити до готової будівлі.
Тому позивачі вважали, що незаконними є оскаржувані рішення виконавчого комітету Тисменицької міської ради, а саме: № 5 від 01 березня 1967 року про виділення ОСОБА_13 земельної ділянки під індивідуальне будівництво та надання права індивідуального будівництва на земельній ділянці площею 700 кв.м за рахунок присадибної земельної ділянки
ОСОБА_13, оскільки жодної присадибної земельної ділянки за останнім за вказаною адресою не значилось, та № 19 від 31 травня 1991 року про затвердження акту комісії про прийняття в експлуатацію жилого будинку по АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2) та оформлення за ОСОБА_13 права власності на будинок з видачею свідоцтва.
Вказували, що виконком Тисменицької міської ради не вправі був приймати оскаржувані рішення, оскільки на земельній ділянці вже знаходився житловий будинок, право власності на який було оформлено за батьком позивачки ОСОБА_15, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, після смерті якого право власності перейшло його дружині ОСОБА_12, дітям і внукам. Позивачі довідалися про порушення своїх прав навесні 2009 року.
Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просили:
- визнати за кожним з позивачів право власності на 1/4 частину спірного будинковолодіння АДРЕСА_1 в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області, як спадкового майна;
- визнати недійсним договір дарування спірного будинковолодіння від 10 квітня 2003 року, зареєстрованого у реєстрі за № 312, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_8;
- визнати недійсними і скасувати рішення виконавчого комітету Тисменицької міської ради № 5 від 01 березня 1967 року та № 19 від
31 травня 1991 року;
- усунути перешкоди у користуванні спадковим майном, а саме: зобовʼязати відповідачку ОСОБА_8 звільнити з усіма членами її сімʼї спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області;
- визнати недійсною реєстрацію права власності на спірне будинковолодіння за ОСОБА_13 за № 1654 від 04 червня 1991 року, за ОСОБА_14 за реєстровим № 1654 у реєстровій книзі № 9 від
25 жовтня 2000 року, за ОСОБА_8 реєстраційний № НОМЕР_2 номер запису 1654 у книзі № 9 від 26 вересня 2003 року та за ОСОБА_8 реєстраційний
№ НОМЕР_1 від 12 жовтня 2016 року;
- продовжити пропущений з поважних причин строк для прийняття спадщини згідно вимог ст. 550 ЦК України(у редакції 1963 року), поновивши по заявлених вимогах строк позовної давності, який пропущено з поважних причин.
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 березня 2017 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області віл 27 січня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 січня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від

29 березня 2017 рокута передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачами не спростовано встановлених судом обставин щодо правомірності набуття ОСОБА_8 права власності на спірне будинковолодіння, що оспорюваними договором дарування, рішеннями виконкому міської ради, реєстрацією права власності на спірне будинковолодіння за ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_8 права позивачів не порушені, останні не оспорюють правовстановлюючих документів, що були підставою для реєстрації права власності, а відтак є безпідставними заявлені ними вимоги про визнання недійсними договору дарування, рішень та реєстрації права власності.

Оскільки вимога про усунення перешкод у користуванні спірним будинковолодінням є похідною від першої основної вимоги про визнання права власності, підстави для її задоволення також відсутні.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Тисменицької селищної ради депутатів трудящих № 5 від

01 березня 1967 року ОСОБА_13 (який є рідним братом позивача

ОСОБА_4) надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці по АДРЕСА_2 площею 700 кв.м.

Відповідно до акту про закінчення забудови індивідуальної садиби від 22 березня 1991 року споруджений ОСОБА_13 будинок площею забудови 139,3 кв.м житловою площею 69,2 кв.м прийнятий в експлуатацію.

Рішенням виконавчого комітету Тисменицької міської ради № 19 від

31 травня 1991 року затверджено акт про прийняття в експлуатацію побудованого ОСОБА_13 житлового будинку АДРЕСА_2 та вирішено оформити право особистої власності на будинок за забудовником ОСОБА_13

На підставі вказаного рішення виконком Тисменицької міської ради

04 червня 1991 року видав ОСОБА_13 свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, на підставі якого право власності на спірне будинковолодіння за ОСОБА_13 зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 14 червня 1991 року у реєстровій книзі № 9 за реєстровим № 1654.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_13 спірне будинковолодіння успадкувала його дружина ОСОБА_14, як єдиний спадкоємець за законом першої черги згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 червня 1997 року, на підставі якого право власності ОСОБА_14 зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 25 жовтня

2000 року у реєстровій книзі № 9 за реєстровим № 1654.

Відповідно до укладеного між ОСОБА_14 та відповідачкою ОСОБА_8 договору дарування житлового будинку від 10 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_16 та зареєстрованого в реєстрі за № 312, ОСОБА_8 стала власником спірного будинковолодіння АДРЕСА_1 в

м. Тисмениця, яке складається з житлового будинку А житловою площею 69,2 кв.м, господарських будівель і споруд, а саме: гаражу, літньої кухні Б, огорожі № 1. Право власності ОСОБА_8 зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 26 вересня 2003 року за реєстраційним № НОМЕР_2 номер запису 1654 у книзі № 9.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, що ніхто з позивачів не був членом колгоспу, ніхто з членів господарства у період з 1967 року, коли ОСОБА_13 виділено земельну ділянку під будівництво, до 1991 року, коли він отримав право власності на спірне будинковолодіння, у колгоспі не працював.

Суди попередніх інстанцій дали правильну оцінку твердженням позивачів про те, що спірний будинок АДРЕСА_1, у якому проживала ОСОБА_14, був реконструйований і зведений на місці старого будинку, що належав ОСОБА_15, спільними коштами та працею позивачів як членів колгоспного двору, що ОСОБА_13 не був забудовником спірного будинку, що останній жодного будинку не будував, оскільки позивачі не надали суду належних і допустимих доказів на обґрунтування вказаних обставин.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 січня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від

29 березня 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Виконавчого комітету Тисменицької міської ради, Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання права власності, визнання недійсними рішень та договору дарування, усунення перешкод у користуванні майном, визнання недійсною реєстрації права власності, продовження строку для прийняття спадщинизалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Л.М. Мазур