Справа № 2-788/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 14 від 06.01.2016 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 14.01.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 2-788/11

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про стягнення боргу за договорами позики та відсотків за користування грошима за договорами позики

В С Т А Н О В И В:

08.06.2010 року ОСОБА_3 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 22.03.2016 року уточнень) до ОСОБА_4 (далі по тексту відповідач) про стягнення боргу за договорами позики та відсотків за користування грошима за договорами позики (т.1 а.с.1-3, т.3 а.с.76-78).

Так, позивач, з урахуванням поданих уточнень, просив суд стягнути на його користь з відповідача:

- грошову суму за договором позики від 08.07.2008 року в розмірі 16 500 дол. США;

- грошову суму відсотків за користування грошима за договором позики від 08.07.2008 року за період з 04.06.2012 року по 22.03.2016 року в розмірі 145 200 дол. США.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.02.2008 року, 16.05.2008 року, 31.05.2008 року та 08.07.2008 року між сторонами було укладено договори позики грошових коштів, відповідно до умов яких ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 у борг 2 000 дол. США, 10 000 дол. США, 3 000 дол. США та 20 000 дол. США на загальну суму 35 000 дол. США, а ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 вказані грошові кошти та зобовязався їх повернути у встановлені договорами строки до 18.03.2008 року, 16.06.2008 року, 31.06.2008 року та 08.08.2008 року. Крім того, умовами вказаних договорів сторони встановили, що за користування позикою сплачуються проценти в розмірі 20 %. У період 2011-2012 років в рахунок часткового погашення боргу ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 та його представнику ОСОБА_5 грошові кошти та інші матеріальні цінності на загальну суму 23 500 дол. США. Між тим, на теперішній час залишок боргу та проценти по ньому не повернуто.

Представником відповідача (ОСОБА_4А.) ОСОБА_2, подано до суду заперечення та пояснення на уточнену позовну заяву ОСОБА_3, відповідно до яких вона просила у задоволенні уточнених позовних вимог відмовити повністю у звязку з їх необгрунтованістю та неправильним розрахунком суми боргу, у також у звязку із тим, що ОСОБА_4 вже погасив усю суму боргу з урахуванням зміненого курсу валют (т.3 а.с.85-86, 182-183).

В судовому засіданні представник позивача (ОСОБА_3М.) ОСОБА_1, заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача (ОСОБА_4А.) ОСОБА_2, подані до суду заперечення та пояснення на уточнену позовну заяву ОСОБА_3 підтримала та просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики та відсотків за користування грошима за договорами позики.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 18.02.2008 року між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Позичальник) було укладено договір позики грошових коштів (т.1 а.с.37), відповідно до п.1 якого Позикодавець передав у власність, а Позичальник прийняв 2 000 дол. США, з зобовязанням повернути таку ж суму до 18.03.2008 року включно.

Відповідно до п.2 Договору від 18.02.2008 року, за домовленістю сторін за користування позикою сплачуються проценти в розмірі 20 % щомісячно.

Договір від 18.02.2008 року скріплений підписами сторін та у ньому власноручно ОСОБА_4 зазначено, що 2 000 дол. США отримано.

16.05.2008 року між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Позичальник) було укладено договір позики грошових коштів (т.1 а.с.38), відповідно до п.12 якого Позикодавець передав у власність, а Позичальник прийняв 10 000 дол. США, з зобовязанням повернути таку ж суму до 16.06.2008 року включно.

Відповідно до п.13 Договору від 16.05.2008 року, за домовленістю сторін за користування позикою сплачуються проценти в розмірі 20 % щомісячно.

Договір від 16.05.2008 року скріплений підписами сторін та у ньому власноручно ОСОБА_4 зазначено, що 10 000 дол. США отримано.

Крім того, 16.05.2008 року ОСОБА_4 складено та підписано Розписку до Договору позики від 16.05.2008 року, відповідно до якої ОСОБА_4 бере у борг у ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 10 000 дол. США та зобовязується її повернути до 16.06.2008 року. За користування грошима зобовязується сплатити 20 % від суми позики (т.1 а.с.39).

31.05.2008 року між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Позичальник) було укладено договір позики грошових коштів (т.1 а.с.36), відповідно до п.1 якого Позикодавець передав у власність, а Позичальник прийняв 3 000 дол. США, з зобовязанням повернути таку ж суму до 31.06.2008 року включно.

Відповідно до п.2 Договору від 31.05.2008 року, за домовленістю сторін за користування позикою сплачуються проценти в розмірі 20 % щомісячно.

Договір від 31.05.2008 року скріплений підписами сторін та у ньому власноручно ОСОБА_4 зазначено, що 3 000 дол. США отримано.

08.07.2008 року між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Позичальник) було укладено договір позики грошових коштів (т.1 а.с.35), відповідно до п.1 якого Позикодавець передав у власність, а Позичальник прийняв 20 000 дол. США, з зобовязанням повернути таку ж суму до 08.08.2008 року включно.

Відповідно до п.2 Договору від 08.07.2008 року, за домовленістю сторін за користування позикою сплачуються проценти в розмірі 20 % щомісячно.

Договір від 08.07.2008 року скріплений підписами сторін та у ньому власноручно ОСОБА_4 зазначено, що 20 000 дол. США отримано.

Крім того, 08.07.2008 року ОСОБА_4 складено та підписано Розписку до Договору позики від 08.07.2008 року, відповідно до якої ОСОБА_4 бере у борг у ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 20 000 дол. США та зобовязується її повернути до 08.08.2008 року. За користування грошима зобовязується сплатити 20 % від суми позики (т.1 а.с.40).

На виконання умов договорів позики грошових коштів від 18.02.2008 року, від 16.05.2008 року, від 31.05.2008 року та від 08.07.2008 року у період 2011-2012 років в рахунок часткового погашення боргу ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 та його представнику ОСОБА_5 грошові кошти та інші матеріальні цінності на загальну суму 23 500 дол. США, що підтверджується копіями відповідних розписок (т. а.с.51-54).

Таким чином, за твердженням позивача ОСОБА_3, та його представника ОСОБА_1, що не заперечувалося в судовому засіданні і представником ОСОБА_4 ОСОБА_2, борг за договорами позики грошових коштів від 18.02.2008 року, від 16.05.2008 року, від 31.05.2008 року та від 08.07.2008 року ОСОБА_4 повернув ОСОБА_3 та його представнику ОСОБА_5 лише частково, шляхом передачі грошових коштів та інших матеріальних цінностей на загальну суму 23 500 дол. США. Решта боргу та встановлені сторонами відсотки, відповідно до умов договорів позики грошових коштів від 18.02.2008 року, від 16.05.2008 року, від 31.05.2008 року та від 08.07.2008 року по теперішній час ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 так і не повернув.

Викладені обставини свідчать про те що, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 509-510, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст.ст. 525, 625 ЦК України).

Згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається з підписаних ОСОБА_4 власноруч і без примушення договорів позики грошових коштів від 18.02.2008 року, від 16.05.2008 року, від 31.05.2008 року та від 08.07.2008 року, укладені сторонами письмові договори позики є не лише фактом укладення таких договорів, а й передачі позикодавцем ОСОБА_3, грошової суми в загальному розмірі 35 000 (2 000 + 10 000 + 3 000 + 20 000) дол. США позичальнику ОСОБА_4

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 та від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16, за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права, яка відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обовязковою для застосуванню.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, ОСОБА_4 в порушення зазначених вище норм чинного законодавства та умов підписаних власноруч і без примушення договорів позики грошових коштів від 18.02.2008 року, від 16.05.2008 року, від 31.05.2008 року та від 08.07.2008 року, отриману суму позики в загальному розмірі 35 000 (2 000 + 10 000 + 3 000 + 20 000) дол. США повернув ОСОБА_3 та його представнику ОСОБА_5 лише частково, шляхом передачі грошових коштів та інших матеріальних цінностей на загальну суму 23 500 дол. США.

Решта боргу в розмірі11 500 дол. США до сих пір (що складає по курсу НБУ на 26.10.2017 року 307 855 грн.) залишається не повернутою, у зв'язку з чим така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в примусовому порядку.

Крім того, згідно із позовними вимогами ОСОБА_3 та проведеними ним розрахунками, відсотки від суми позики складають 145 200 дол. США (3 300 х 44, де 3 300 20 % від залишку суми позики згідно договорів, 44 кількість повних місяців з 04.06.2012 року по 22.02.2016 року).

Між тим, суд з такими розрахунками та вимогами ОСОБА_3 повністю погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як вбачається з умов укладених між сторонами договорів позики грошових коштів від 18.02.2008 року, від 16.05.2008 року, від 31.05.2008 року та від 08.07.2008 року, їх укладено строком на один місяць, тобто до 18.03.2008 року, 16.06.2008 року, 31.06.2008 року та 08.08.2008 року. У вказаних договорах сторони визначили, що за домовленістю сторін за користування позикою сплачуються проценти в розмірі 20 % щомісячно. Крім того, у розписках від 08.07.2008 року та від 16.05.2008 року до договорів від 08.07.2008 року та від 16.05.2008 року ОСОБА_4 зазначив, що за користування грошима зобовязується сплатити 20 % від суми позики.

Таким чином, на думку суду, сторонами у договорах позики грошових коштів від 18.02.2008 року, від 16.05.2008 року, від 31.05.2008 року та від 08.07.2008 року визначено, що проценти в розмірі 20 % ОСОБА_4 зобовязується сплатити ОСОБА_3 не щомісяця (у разі прострочення повернення боргу), а лише за один місяць від отриманої суми позики, тобто від 35 000 (2 000 + 10 000 + 3 000 + 20 000) дол. США, що становить 7 000 (400 + 2 000 + 600 + 4 000) дол. США (що складає по курсу НБУ на 26.10.2017 року 187 390 грн.), у зв'язку з чим така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в примусовому порядку.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_3до ОСОБА_4про стягнення боргу за договорами позики та відсотків за користування грошима за договорами позики, у зв'язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 15-16, 202, 207, 509-510, 525-526, 530, 612, 625, 640, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 157, 197, 208-209, 212-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики та відсотків за користування грошима за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2):

- заборгованість за договорами позики грошових коштів від 18.02.2008 року, від 16.05.2008 року, від 31.05.2008 року та від 08.07.2008 року в розмірі 307 855 (триста сім тисяч вісімсот пятдесят пять) гривень, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.10.2017 року становить 11 500 (одинадцять тичяч пятсот) доларів США;

- двадцять відсотків від суми отриманої позики, згідно умов договорів позики грошових коштів від 18.02.2008 року, від 16.05.2008 року, від 31.05.2008 року та від 08.07.2008 року в розмірі 187 390 (сто вісімдесят сім тисяч триста девяносто) гривень, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.10.2017 року становить 7 000 (сім тичяч) доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко