АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2. звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (ДТП).

Зазначала, що 05 січня 2016 року ОСОБА_1, керуючи автомобілем «ДЕУ», державний номер НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_3, проїжджаючи регульоване перехрестя вул. Хрещатик і вул. Б.Хмельницького у м. Києві, рухаючись по вул. Б.Хмельницького, у порушення вимог п.16.6 Правил дорожнього руху України (надалі - ПДР України), проїхав на заборонений червоний сигнал світлофору, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем «Тойота», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 і який належить їй на праві приватної власності.

Згідно постанови суду винним у вчиненні вказаної пригоди визнано ОСОБА_1.

Посилаючись на те, що згідно полісу № 5685929 від 29 вересня 2015 року, цивільна відповідальність власника автомобіля «Деу», державний номер НОМЕР_1, на момент пригоди була застрахована ПАТ СК «Україна», між тим, неможливість отримання від страхової компенсації, у зв'язку із відкликанням ліцензії останньої, враховуючи звіт про визначення вартості матеріального збитку, понесення позивачем внаслідок ДТП клопотів по ремонту автомобіля, постійних переживань, порушення нормальних життєвих зв'язків, просила:

стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача грошові кошти у сумі 31 350 грн. у відшкодування завданої їй матеріальної шкоди;

кошти, у сумі 7 000 грн., на відшкодування завданої моральної шкоди;

витрати з визначення вартості матеріального збитку завданого автомобілю, у сумі 1 600 грн., а всього на суму 39 950 грн. та судові витрати, у розмірі 400 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, в розмірі 31 350 грн., витрати з визначення вартості матеріального збитку, в сумі 1 600 грн., на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. та судовий збір в розмірі 339 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження доказів по справі та їх оцінку, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно положень ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як убачається з матеріалів справи, автомобіль «Тойота» державний номер НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, проте провадження у справі закрито у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. В постанові суду встановлено, що 05 січня 2016 року о 12 год. 00 хв. ОСОБА_1, керуючи автомобілем марки «ДЕО» д.н.з. НОМЕР_1 на перехресті вул. Хрещатик та вул. Б.Хмельницького в м. Києві, не пропустив зустрічний автомобіль марки «Тойота» д.н.з. НОМЕР_2, внаслідок чого здійснив зіткнення з ним, чим порушив п.16.6 ПДР України (а.с.5).

Згідно звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди завданої власнику КТЗ, який 18 серпня 2016 року складений ПП «Галавтоекспертиза», вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Тойота», державний номер НОМЕР_2 внаслідок ДТП 05 січня 2016 року складає 31 351 грн. 38 коп. (а.с.6-9).

Доказів на спростування висновків вказаного звіту до справи не долучено.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність власника автомобіля «ДЕУ», державний номер НОМЕР_1 була застрахована ПАТ СК «Україна» (а.с.21).

Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з того, що позивач скористалась своїм правом та обрала спосіб захисту порушеного права, звернувшись із позовними вимогами про відшкодування спричиненої шкоди до винуватої особи.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта про завдану автомобілю шкоду здійснений через тривалий проміжок часу, а отже, не є достовірним, завдана шкода має бути відшкодована страховою компанією, та що солідарну відповідальність за завдані збитки мають нести ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а не ОСОБА_1, й про необґрунтованість висновків суду про наявність правових підстав до стягнення моральної шкоди, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спіроку Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2808/15 від 20 січня 2016 року, право потерпілого на відшкодування шкоди заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Статтею 360-7 ЦПК України встановлено, що правова позиція Верховного Суду України є обов'язковою до застосування судом під час розгляду аналогічної справи.

Твердження апеляційної скарги про недоцільність застосування в даному випадку зазначеної правової позиції, колегія суддів визнає необґрунтованим, остільки зазначений висновок узгоджується й з положеннями ст. ст. 1166, ч. 2 ст. 1187, 1192 ЦК України.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, районний суд правомірно поклав обов'язок по відшкодуванню завданих внаслідок ДТП збитків на особу, яка винна у їх заподіянні - ОСОБА_1

Щодо висновку спеціаліста по даній справі, то вінє лише одним із доказів у справі, між тим, матеріалами справи його висновки не спростовано, а тому колегія суддів не вбачає правових підстав до визнання даного доказу по справі не належним та не допустимим.

Відповідно до керівних роз'яснень, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Встановлено, що наїзд на автомобіль позивача й завдання йому матеріальної шкоди було здійснено внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1, який порушивши Правила дорожнього руху, здійснив дане ДТП, тобто його вина є доказаною.

Таким чином, між діями ОСОБА_1 та заподіянням ОСОБА_2матеріальних збитків вбачається причинно-наслідковий зв'язок, а отже, колегія суддів вважає доведеним факт заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що за заподіяну ним шкоду повинен відповідати ОСОБА_4, як особа, з якою він перебував у трудових відносинах, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, остільки ці твердження носять голослівний характер й належними доказами вони не підтверджені.

Відповідно до положень абз. 2 п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди ( пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

З огляду на викладене, а також матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав до покладення на ОСОБА_1, обов'язку по відшкодуванню заподіяних позивачці збитків як на особу, винну в їх заподіянні.

Районним судом з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/36287/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4978/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.