Справа № 182/5171/17
Провадження № 2/0182/3471/2017
30.11.2017 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Кобеляцької Шаховал І.О.
секретар Скоробогатова А.О.
представник позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Надра про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, -
Позивач звернувся до суду з позовом про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним.
На підтвердження позовних вимог позивач посилається на наступне.
В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав. Суду пояснив, що його клієнт після розлучення перебував в скрутних умовах, опинився фактично на вулиці. Тому вимушений був взяти кредит для купівлі квартири. Кредит віддавав справно, постійно виїжджаючи на заробітки на Північ Росії. Оскільки його клієнт повністю довіряв банку, вважав, що його ніколи не обдурять в цій установі і не зберігав всіх квитанцій про сплату боргу. Його клієнт, за власними підрахунками, заплатив банку більше, ніж 30 000 доларів США. І коли дізнався про те, що він ще рахується в боржниках, був обурений і став доводити свою правоту, відшукуючи ті квитанції, що в нього ще збереглись. Коли він не зміг знайти порозуміння з банком, переживаючи за те, що банк забере його квартиру, яка знаходиться до цих пір в заставі, звернувся до нього як до адвоката. Вони переконані, що банк незаконно поводиться з клієнтом, спеціально порушуючи існуючі норми законодавства, користуючись правовою необізнаністю позивача. Тому просять суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважають, що в позові докладно все викладено і немає необхідності повторюватись.
Відповідач до суду не прибув, про розгляд справи двічі був повідомлений належним чином судовими повістками з поштовими повідомленнями, які отримали довірені особи відповідача (а.с.35-38). Про причину неявки до суду не повідомив, заперечень на позов не надав.
Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого ви рішення справи.
Справа слухалась в порядку ст.169, 224 ЦПК України у відсутність відповідача
Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.
Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 статті 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно з ч.1 ст.593 ЦК України, право застави припиняється у разі припинення зобовязання, забезпеченого заставою.
Згідно з ч.1 ст.17 ЗУ „Про іпотеку, іпотека припиняється у разі припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до абз.4 п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, правила статті 114 ЦПК про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна (наприклад, звернення стягнення на нерухоме майно, передане в заставу іпотечне майно, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним тощо).
Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Як встановлено в судовому засіданні, 08.10.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») було укладено кредитний договір № 8/2007/840-МК25/79, за умовами якого позивач отримав кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 19 000, 00 доларів США, що становить 95 950, 00 грн. за курсом НБУ на день укладання кредитного договору, з умовою їх повернення строком до 07.10.2014 року з відсотковою ставкою 15,5 % річних (а.с.8-10). 25.11.2013 року між ОСОБА_3 та ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 3 до Кредитного договору № 8/2007/840-МК25/79 від 08.10.2007 року (а.с.11-14). Позивач вважає, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання такого договору недійсним. Оскільки, пунктом 4.1.4 кредитного договору передбачено порядок перегляду відсоткової ставки за користування кредитними коштами, відповідно до умов договору, в сторону збільшення до 25% річних. Крім того, передбачається право банку вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій. Але умов, що регулюють питання зменшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить взагалі, що призводить до дисбалансу інтересів сторін. Пункт 9.2 кредитного договору передбачає право банку вимагати від позичальника додаткової сплати пені в розмірі 0,5% від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Пункт 9.3 кредитного договору передбачає штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми кредиту. Крім того, при укладенні кредитного договору, банком були допущені порушення умов чинного (на той час) законодавства, а саме: зміст та умови кредитного договору були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки.
Тому суд погоджується з тим, що відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідними, зокрема, ч.4 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме:
- банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, не надав позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення Кредитного договору, забезпеченого іпотекою;
- банк навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та його розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах;
- у змісті оспорюваного кредитного договору не встановив та не визначив для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.
Крім того, Закон України «Про захист прав споживачів» має норми, що забороняють видавати кредити у валюті. Відсутність в умовах спірного правочину вищезазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору суттєво порушує баланс договірних правовідносин позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Вимоги, викладені в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), ці застереження мають бути визначені та розкриті банком саме в змісті кредитного договору ще до укладення іпотечного договору шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі. Вказані вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов'язковими для такого виду договорів.
В судовому засіданні встановлено, що в матеріалах кредитного договору про надання споживчого кредиту та в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме:
- не встановлено умов надання кредиту, зокрема, про можливе настання валютних ризиків для позичальника;
- не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов'язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення цього договору;
- не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних витрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості;
- не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішення уповноваженого органом банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів, чим порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ за № 168 від 10.05.2007 року.
Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо б однієї його істотної умови, передбачених законодавцем.
Отже, оскільки вищевказані обов'язкові відомості не були встановлені та розкриті відповідачем в кредитному договорі, суд вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Вказаний договір містить несправедливі умови. При виконанні розрахунку в національній валюті з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, сума абсолютного значення подорожчання кредиту (тобто фактична сума переплати за кредитом) становить: на момент укладання кредитного договору 158 682, 21 грн. (31 422, 22 доларів США х 5,05); на момент подання позову 819 1777, 28 грн. (31 422 доларів США х 26,07). Даний показник в 5 разів більше, ніж встановлено кредитним договором. Умовами кредитного договору, в порушення п.3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», споживача не попереджено про відповідальність за валютні ризики під час виконання зобов'язань.
Таким чином, виходячи з положень ст.203, 215, 230, 548 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що під час підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки. А тому волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договорі, суперечили його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. Відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.
Згідно зі ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Згідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. При застосуванні даної норми до кредитних правовідносин, позичальник зобов'язується повернути кредитодавцю тіло кредиту, а кредитодавець має повернути боржникові усю суму сплачених ним відсотків за кредитом. Наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договору застави чи поруки, оскільки, відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Отже, недійсність кредитного договору спричиняє недійсність договору застави (чи іпотеки) чи договору поруки, які укладалися з метою забезпечення виконання кредитного договору, і як наслідок, кредитодавець повинен повернути предмет застави позичальникові. За період від підписання Кредитного
договору до моменту подання позову до суду позивач сплатив на користь Банку 18 766, 49 доларів США, що підтверджено наступними розрахунками:
- враховуючи квитанції в кількості 17 штук, копії яких додано до позовної
заяви, в період часу з моменту реструктуризації до подання даного позову позичальником також було сплачено 71 847, 65 грн., які, відповідно за курсом гривні по відношенню до долара США 7,993 становить 8 988, 82 доларів США.
Отже, як видно з розрахунків та доказів, наданих позивачем до позовної заяви, ним було майже погашено кредит в повному обсязі.
При вирішенні даного спору, суд звертає увагу також і на рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, де в пункті 3.2 зазначено, що положеннями частин першої, другої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов"язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов"язання, неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватись таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов"язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов"язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов"язань позичальниками - фізичними особами. Несправедливими умовами договору порушуються права позивача як споживача фінансових послуг, порушується принцип добросовісності і розумності договірних умов, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов"язків.
Вирішуючи вказаний спір, суд, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, враховуючи вимоги ст.10, 60, 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про недійсність договору про надання споживчого кредиту, оскільки він не відповідає вимогам ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості; не роз'яснено, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. А тому суд приходить до обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.
Керуючись ст.203, 215, 229, 230, 638, 1054, 1055, 1056-1 Цивільного кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованими іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами», ст.10, 11, 57, 60, 209 213 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - задовольнити частково.
Визнати недійсним Кредитний договір № 8/2007/840-МК25/79, укладений 08.10.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра»).
Визнати недійсним додатковий договір про внесення змін та доповнень № 3 від 25.11.2013 року до Кредитного договору № 8/2007/840-МК25/79 від 08.10.2007 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його ухвалення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.
Суддя: ОСОБА_4