Апеляційний суд міста Києва
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар ТА.

при секретарі Кічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Теремки-3» про визначення частки померлої у спільному майні.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

29 травня 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до відповідача Киїської місько ради, згідно якого просила суд визначити за ОСОБА_5, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частку у спільному майні подружжя у квартирі АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є донькою ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та її спадкоємцем. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік її матері - ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на кооперативну квартиру № АДРЕСА_1 та яка належала останньому на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 02.02.2009 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради.

Отриманню Свідоцтва про право власності на вищезазначену квартиру передувало отримання 30.10.1980 ордеру на ім'я ОСОБА_6 на сім'ю у складі ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а також спільна сплата ними як подружжям пайових внесків, з огляду на що, наявні підстави стверджувати,що спірна квартира, попри те, що її титульним володільцем значиться ОСОБА_6, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6

У 2000 році шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було розірвано, що, однак, не припиняє права спільної сумісної власності на набуте ними майно.

Для оформлення спадкових прав після смерті матері, позивач звернулася до державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності складу спадкового майна. А тому, звернулася до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа Житлово-будівельний кооператив «ТЕРЕМКИ-3» про визначення частки померлої у спільному майні відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність. З приводу цього зазначала, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, неправильно застосував до спірних правовідносин ч. 2, 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України та її розтлумачив. На її думку, суд невірно застосував строк позовної давності щодо поділу майна подружжя, оскільки після розірвання шлюбу її мати залишалася бути зареєстрованою у спірній квартирі, продовжувала проживати у ній та користуватися своєю частиною власності, а тому і не зверталася про поділ майна подружжя, оскільки її право не було порушено.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач ОСОБА_3 для участі у справі направила свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (п.2, ч.1 ст. 307 ЦПК України).

Положенням п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки померла ОСОБА_5 - мати позивача при житті, протягом встановленого законом строку не скористалася наданим їй правом на поділ спільного сумісного майна розведеного подружжя, строк позовної давності щодо вимог про поділ спільного сумісного майна розведеного подружжя пропущено, клопотань про його поновлення суду надано не було, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення за померлою ОСОБА_5 частки у спільному сумісному майні, а саме у квартирі АДРЕСА_1.

Проте, погодитись з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим (ст.213 ЦПК України).

Згідно правил ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), як мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає; суд недоведеність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, вважав встановленими, при цьому порушив норми як процесуального, так і матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 26.10.1974. Спільних дітей від шлюбу не мали.

30.10.1980 подружжя вступило в Житлово-будівельний кооператив «Теремки-3», отримало ордер на 2-х осіб на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, в ній зареєструвалося та проживало.

Відповідно до довідки ЖБК від 17.11.2008 увесь пай на квартиру було сплачено 30.11.1990.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення правовідносин щодо набуття права власності на спірну квартиру (набрав чинності 15.04.1991), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно свідоцтву про народження позивач ОСОБА_3 - мати якої є ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

06.04.2000 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був розірваний. Питання поділу майна подружжя не ставилося. Після розірвання шлюбу колишнє подружжя залишилось проживати та користуватися спірною квартирою.

01.04.2004 набрав чинності Цивільний кодекс України, а Закон України «Про власність втратив чинність».

Пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачають, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб тощо.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, але до самої смерті вона користувалася спірним житлом. Як вбачається з матеріалів справи, докази того, що при житті ОСОБА_5 було порушене її право щодо спірної квартири, відсутні і про наявність таких не зазначено. Правових підстав для звернення до суду за захистом порушеного права та визначення своєї частки у майні подружжя при житті у ОСОБА_5 не було такої потреби.

До того ж, ч.1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, судом встановлено, що нині покійна ОСОБА_5 користувалась спірною квартирою до смерті, право її порушено не було , а тому були відсутні правові підстави щодо поділу майна.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право спадкування мають діти спадкодавця.

На час смерті ОСОБА_5 її доньці - позивачу по справі виповнилося 11,3 роки.

02.02.2009 ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру на одного себе, тоді як пай на квартиру було виплачено подружжям.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. На час смерті ОСОБА_6 позивач була неповнолітньою.

Оскільки мати позивача померла тоді, коли вона була малолітня, а доля спадкового майна не була визначена позивач звернулася із заявою до нотаріальної контори. На своє звернення до нотаріальної контори щодо спадкового майна після смерті матері ОСОБА_3 отримала відмову, оскільки доля спадкового майна (матері) позивача не визначена.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

З урахуванням вищезазначених норм права позивач звернулася до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ЛистомВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» в пункті 3.4 роз'яснено, що розглядаючи спори, пов'язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює (ч.ч.2,3 ст.29 КпШС України та ст. 75 Цивільного кодексу Української PCP) і прийшов до неправильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Натомість, посилання суду на той факт, що оскільки особа не скористалася своїм правом в межах строків позовної давності та не провела поділ майна подружжя, а тому в подальшому її спадкоємці не мають право на це спадкове майно після її смерті є помилковим, оскільки при житті право ОСОБА_5 на спірну квартиру (власність подружжя) не було порушено.

За правилами ч.1 ст.60 СК України /ст 22 КпШС України в редакції1969 р./ майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З матеріалів справи вбачається, що спірну квартиру подружжя ОСОБА_5 спільно отримували та виплачували пай та паєнакопичення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що спірна квартира є спільним майном подружжя, яке було придбане в шлюбі, а відтак частки сторін є рівними.

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 після її смерті є позивач, повноліття якої наступило після смерті ОСОБА_6

Враховуючи викладене, рішення суду про відмову у задоволені позовних вимог не можна визнати законним та обгрунтованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги слід задовольнити. Визнати, що частка померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 становила Ѕ частину.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Визнати, що частка померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 становила Ѕ частину.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: