Справа № 212/2034/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого-судді Борис О.Н., за участі секретаря судового засідання Хазієвої Т.В., за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривого Рогу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що він працює в КЗ «Криворізька міська поліклініка №3 «ДОР», з 01.08.2007 року та з 01.02.2013 року займає посаду завідуючого відділення. 15.03.2016 року лікарем-стоматологом-терапевтом другого лікувально - профілактичного відділення КЗ «Криворізької міської поліклініки №3 «ДОР», ОСОБА_3 на ім'я головного лікаря КЗ «Криворізької міської поліклініки №3 «ДОР» ОСОБА_5 подано заяву, суть якої ганьбить його ім'я, містить наклеп, відверту брехню та шкодить діловій репутації. В своїй заяві, відповідач заявляє, що «ОСОБА_6 не умеет работать и мешает работать другим», «комментирую каждый прием ОСОБА_7В.», «нарушает правила этики и деонтологии», «не имеет человеческого облика», «ОСОБА_6А является нервнопсихованным и склонным к истерике молодым человеком»,«постоянно требует чтобы она уволилась», «ОСОБА_6 хочет попасть на ее место», «во время ее приема ОСОБА_6 может выйти в коридор, и сказать ее пациентам, что она их не примет, и если пациенты хотят - то могут писать не нее жалобы», «ОСОБА_6 выгнал пациента, недолечил или полечил так, что потом приходится перелечивать». ОСОБА_3 також у заяві стверджує, що «14.03.2016 у нее случился очередной нервный срыв, до которого ее довел ОСОБА_1О.». Вважає, що уся інформація, викладена в заяві відповідача від 15.03.2016 року містить неправдиву інформацію, наклеп, та таку , яка шкодить його діловій репутації. 18.03.2016 року він написав заяву на ім'я головного лікаря КЗ «Криворізької міської поліклініки №3 «ДОР» ОСОБА_5, у якій спростовував всі факти, викладені в заяві відповідачки, та запропонував відповідачу принести свої вибачення в присутності колективу КЗ «Криворізької міської стоматологічної поліклініки №3 «ДОР» та зауважив, що в разі її відмови принести вибачення та спростувати всю неправдиву інформацію, викладену в заяві, буде змушений звернутися до суду за захистом своєї честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Відповідач у свою чергу відмовилась від його пропозиції. За наведеного, позивач просить зобовязати ОСОБА_3 письмово спростувати недостовірну інформацію, викладену нею у заяві від 15.03.2016 року, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. та сплачений судовий збір.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вказав, що відповідачка дійсно писала заяву 15.03.2016 року на ім`я головного лікаря КЗ « Криворізька міська поліклініка №3» ДОР ОСОБА_5, однак вона не містить фактичних даних, які принижують честь і гідність будь-кого, в тому числі і позивача, висловлювання є оціночним судженням. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди вважає похідними від первинної позовної вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації, а тому вони також не підлягають задоволенню.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, які працюють разом зі сторонами у КЗ «Криворізька міська поліклініка №3 «ДОР», підтвердили, що дійсно 14.03.2016 року під час виконання лікарем ОСОБА_3 своїх професійних обовязків, остання дозволила собі некоректну поведінку по відношенню до співробітника їх відділення, а саме медсестри, яка допомагала їй у роботі та до позивача, коли він в свою чергу намагався її заспокоїти. Саме на цьому підґрунті між сторонами виникла конфліктна ситуація. Ніяких образливих висловів, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача в адресу один одного не лунало.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що він працює у КЗ «Криворізька міська поліклініка №3 «ДОР». Між сторонами конфлікт виникає не вперше. Позивача, як завідуючого відділення, може характеризувати лише з позитивної сторони. Свідком подій, які відбувалися між сторонами 14.03.2016 року, він особисто не був.

Допитаний у судовому засіданні свідок зі сторони відповідача ОСОБА_11 суду пояснив, що є чоловіком відповідача ОСОБА_3 З 2008 року, як на посаду завідуючого відділення було призначено позивача, на його дружину керівництвом здійснювався тиск, який полягав у різноманітних висловлюваннях з боку позивача в адресу його дружини, як їй особисто, так і громадянам, що приходили на прийом до неї, як до лікаря, що слугувало нервовими зривами для дружини та призводило до негативних наслідків. Після останнього конфлікту, що виник між сторонами, дружина звернулась з письмовим проханням вплинути на поведінку позивача відносно неї до головного лікаря. Через її заяву до поліклініки приїжджала комісія та відбувався розгляд ситуації, яка послугувала конфліктом між сторонами у справі. Відповідач, у свою чергу повідомив його дружині, що у подальшому вони з ним зустрінуться у суді.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 суду пояснили, що 14.03.2016 року вони особисто при подіях, які відбувались між сторонами у справі присутні не були, з позивачем особисто не знайомі, а тому характеризувати його не можуть. Стосовно відповідача, пояснили суду, що остання є дуже гарною людиною та лікарем. Під час того, як вони перебували у неї на прийомі, відповідач розповідала їм про некоректну поведінку позивача відносно неї та вони і самі це помічали, що було їм неприємним.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та показання свідків та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами Конституції України, глав 3, 20 Цивільного кодексу України в частині захисту цивільних прав та інтересів судом, визнання недостовірної інформації, захисту особистого немайнового права.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює в КЗ «Криворізька міська поліклініка №3 «ДОР» та займає посаду завідуючого відділення.

14.03.2016 року під час виконання своїх обовязків між відповідачем та позивачем, яка працює лікарем у цьому ж закладі, виникла конфліктна ситуація, яка полягала у спілкуванні на підвищених тонах, але не несла у собі висловлювання відносно обох сторін, які мали некоректну форму, що підтверджується показами свідків наданими у судовому засіданні під час розгляду справи.

15.03.2016 року лікарем стоматологом - терапевтом другого лікувально-профілактичного відділення КЗ «Криворізької міської поліклініки №3 «ДОР», а саме відповідачем ОСОБА_3, на ім'я головного лікаря КЗ «Криворізької міської поліклініки №3 «ДОР» ОСОБА_5 було подано заяву, яка містить у собі данні щодо відносин між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3, а також особисту думку ОСОБА_3 відносно ставлення позивача до неї та щодо поведінки ОСОБА_1 при виконанні ним своїх обовязків, як завідуючого відділення (а.с.73-74).

18.03.2016 року позивачем було написано та подано заяву на ім'я головного лікаря КЗ «Криворізької міської поліклініки №3 «ДОР» ОСОБА_5, у якій він спростовував всі факти, викладені в заяві ОСОБА_3, вимагав від останньої принести йому свої вибачення у присутності колективу КЗ «Криворізької міської стоматологічної поліклініки №3 «ДОР» (а.с. 9-12).

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що підставами позову стала письмова заява відповідача відносно поведінки позивача щодо неї 14.03.2016 року і раніше.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст.68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 297 ЦК України, яка базується на положенні ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа може звернутися до суд з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п.п. 4, 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

З наведеного вбачається, що в справах про захист честі, гідності та ділової репутації, захисту підлягають порушені немайнові права позивача у разі сукупності таких обставин як поширення інформації, інформація стосується певної фізичної особи, інформація є недостовірною (не відповідає дійсності), поширення такої інформації порушує особисті немайнові права.

Щодо недостовірності інформації, яка міститься у заяві та стала наслідком , на думку позивача, порушення його немайнових прав, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідний висновок зробив і Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 липня 1986 року у справі «Lingens v.Austria» зазначивши, що слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Визначаючись із характером поширеної інформації, суд виходить із того, що висловлювання відповідача стосовно позивача, викладені нею у письмовій заяві не можливо перевірити на предмет відповідності дійсності, викладені висловлювання є субєктивною оцінкою відповідачем позивача, а тому суд вважає таке висловлювання оціночним судженням.

Відповідно до ч.1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Не вбачає суд у зазначеному висловлювані і наклепу.

Щодо форми висловлювання, то слід зазначити, що у п.72 рішення по справі «Feldek v. Slovakia» від 12 липня 2001 року Європейський суду з прав людини зазначає, що «Відповідно до практики Суду свобода вираження поглядів є однією з основних підвалин демократичного суспільства та однією з головних передумов його прогресу і самореалізації кожної особи. Відповідно до частини 2 статті 10 вона застосовується не тільки до «інформації» або «ідеї», що сприймаються прихильно, або вважаються необразливими, чи сприймаються байдуже, а також до таких, що ображають, шокують або хвилюють. Стаття 10 захищає не тільки суть висловлених ідей та інформації, але також і форму, у якій вони передаються. Ця свобода підлягає виключенням, переліченим у частині 2 статті 10, які, однак, повинні чітко тлумачитися». «Такими є вимоги плюралізму, толерантності й лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства.» (справа «Lingens v.Austria»).

Розглянувши надану до суду заяву відповідача (а.с. 73-74), яка на думку позивача є документом, що поширює недостовірну інформацію та принижує честь та гідність, суд зазначає, що надана заява в цілому зводиться до критичної оцінки професійної діяльності позивача, як посадової особи - завідуючого відділення у КЗ «Криворізька міська поліклініка №3 «ДОР», містить оціночні судження професійної діяльності останнього на посаді, висловленої відповідачем.

При цьому право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України і закріплено у ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства, внаслідок чого позивач не довів судові фактів, на підставі яких можливо було б стверджувати про приниження з боку відповідача честі, гідності або ділової репутації позивача.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що поширена інформація є оціночним судженням, а отже не є недостовірною інформацією, позивачем не доведено наявність порушення особистого немайнового права внаслідок поширення недостовірної інформації за відсутності останньої.

За наведеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом письмового спростування задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача розміру моральної шкоди, суд зазначає, що такі вимоги у даному випадку розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за її заподіяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Позивачем не наведено фактів, які б підтвердили те, у чому полягає порушення його права на недоторканість честі та гідності, а також не вказано причинний зв'язок між розповсюдженою інформацією і заподіянням йому моральної шкоди.

Враховуючі, що судом не встановлено обставин порушення прав позивача та відмовлено у задоволенні вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, відповідно не підлягають і задоволенню позовні вимоги про стягнення моральної шкоди , які є похідними від первинної позовної вимоги.

В зв'язку з наведеним, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, йому не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 28, 34 Конституції України, ст.ст. 23, 269, 277, 297, 1166 ЦК України, постановою Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст.10, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту проголошення рішення. Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: О. Н. Борис