У Х В А Л А

4 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2016 року, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2016 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка на 30 травня 2016 року становила 36 тис. 509 грн 80 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 14 тис. 759 грн 31 коп., заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 18 тис. 435 грн 74 коп., пеня та комісія в розмірі 1 тис. 100 грн, штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) в розмірі 1 тис. 714 грн 75 коп.; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області 14 вересня 2016 року рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2016 року скасовано в частині стягнення штрафу (фіксованої частини) в розмірі 500 грн та штрафу (процентної складової) в розмірі 1 тис. 714 грн 75 коп. й відмовлено у задоволенні позову банку про стягнення штрафів; змінено рішення суду першої інстанції в частині загального розміру заборгованості, яку визначено у сумі 34 тис. 295 грн 5 коп.; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, судове рішення апеляційної інстанції залишено без змін.

24 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року та рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частин першої, другої статті 207, статті 1055 Цивільного кодексу України ( далі − ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня та 25 жовтня 2017 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду апеляційної інстанції, який, залишивши в силі рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, процентів за його користування, пені та комісії, виходив з того, що відповідачка отримала кредитні картки за кредитним договором від 22 жовтня 2013 року з терміном дії по квітень 2016 року, а 7 квітня 2014 року - з терміном дії по січень 2018 року, проте порушила умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, здійснивши останній платіж 9 червня 2015 року, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачки. При цьому суд урахував, що 22 жовтня 2013 року ОСОБА_4 подала банку анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «Приватбанк» та оформлення на її ім'я кредитної картки. Своїм підписом на анкеті-заяві відповідачка підтвердила факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладання та погодилась з його умовами, а також з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 6 вересня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, переглядаючи справу про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням норм статті 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та частини другої статті 1050 ЦК України, що є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Отже, зазначена ухвала не може бути підтвердженням неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки її постановлено у справі з іншим предметом, іншими фактичними обставинами порівняно із судовим рішенням, яке просить переглянути заявник.

В ухвалі від 25 жовтня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення судів попередніх судових інстанцій у частині стягнення заборгованості за кредитним договором та направив справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на те, що суди не звернули уваги на відсутність підпису позичальника під Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та не встановили, чи саме ці Умови мав на увазі позичальник, підписуючи заяву про надання кредиту.

Отже, порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявницею на підтвердження своїх вимог, із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2016 року, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук