Номер провадження: 22-ц/785/4417/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

при секретарі Гарбуз В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк», третя особа - ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним,-

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання кредитного договору від 20.12.2007 року № 579/ФКВ-07 недійсним (т. 1 а. с. 1-17).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що 20.12.2007 року між ним та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір № 579/ФКВ-07 про надання кредиту у розмірі 39 000 доларів США, зі сплатою 10,50 % річних.

В забезпечення виконання кредитного договору між ним та ТОВ «Укрпромбанк» 20.12.2007 року було укладено договір застави № 579/ZФКВ-07, предметом якого є автомобіль «Тойота Авалон», який в подальшому згідно додаткового договору № 1/579 від 25.02.2007 року до кредитного договору та додаткового договору № 579/ZФКВ-07-1 до договору застави було замінено на автомобіль «Тойота Хаилендер».

Листом від ліквідатора ТОВ «Укрпромбанк» та голови Ради директорів ПАТ «Дельта Банк» позичальник був повідомлений про здійснення з 01.07.2010 року заміни кредитора у зобов'язаннях шляхом відступлення права вимоги за кредитним договором і договорами застави. Крім того, був попереджений, що з дати отримання цього листа усі оплати в якості погашення заборгованості за кредитним договором № 579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року необхідно буде спрямувати на рахунок АТ «Дельта Банк». Позивач вважає, що під час укладення та виконання кредитного договору з боку ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» були допущені численні порушення, кожне з яких окремо та в своїй сукупності тягнуть за собою визнання кредитного договору недійсним. Крім того, позивач посилається на те, що після заміни кредитора з ТОВ «Укрпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк» почали виникати розбіжності в розрахунках.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсними пункти 1.6., 1.7, 1.8, 1.9, 1.10, пункт 4.2.8 кредитного договору № 579/ФКВ-07, укладеного 20.12.2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк». В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Укрпромбанк» на користь держави судові витрати у розмірі 1 600 гривень(т. 2 а. с. 157-176).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду змінити, задовольнивши його позов у повному обсязі, застосувавши наслідки недійсності правочину, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 179-189).

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати, ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні позову відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без зміни, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 199-202).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом правильно встановлено, що 20 грудня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 579/ФКВ-07, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 39 000,00 доларів США на придбання автомобіля, зі сплатою 10,50 % річних за користування кредитом, строком повернення до 18.12.2014 року.

У забезпечення виконання кредитного договору з ТОВ «Укрпромбанк» 20.12.2007 року позивач уклав договір застави № 579/ZФКВ-07. В заставу переданий автомобіль «Тойота», модель Авалон, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

25 лютого 2009 року між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено додатковий договір № 1/579 до кредитного договору № 579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року, яким були внесені зміни до п. п. 3.1, 3.4 кредитного договору № 579-ФКВ-07 від 20.12.2007 року, викладені ці пункти в наступній редакції:

«3.1. виконання позичальником зобов'язань за цим Договором (повернення кредиту, сплата процентів за його користування, комісій, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених Договором) забезпечується заставою автомобіля «Тойота», модель Хаилендер, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_2, заставною вартістю 415 800 грн. 00 коп., власник ОСОБА_2, порукою фізичної особи - ОСОБА_3».

«3.4. позичальник зобов'язаний протягом одного календарного дня, з моменту укладення договору застави, забезпечити страхування предмету (-ів) застави, зазначених у п.3.1.цього договору, на користь банку в страховій компанії за погодженням з банком ряду ризиків».

Усі інші умови кредитного договору були залишені без змін.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним Банком України укладено договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь «Дельта Банку», відповідно до умов якого ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув право вимоги боржників по кредитних договорах, зокрема й за кредитним договором № 579/ФКФ-07, що підтверджується копією Витягу з Договору про передачу активів від 30.06.2010 року та Додатком до нього.

Отже, ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги до позивача за спірним кредитним договором.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 посилався на те, що договір споживчого кредиту був укладений з порушенням принципу рівності сторін та принципів справедливості, добросовісності й розумності, його письмово не було ознайомлено з детальним розписом сукупної вартості кредиту для споживача у процентному значенні та грошовому виразі з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту. Крім того, умовами договору передбачено щомісячну комісію. Обов'язок сплачувати комісію позивач вважав несправедливою умовою договору, яка суперечить приписам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні в кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію не було зазначено, за які саме послуги цю комісію встановлено, отже, позивач фактично був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 20 грудня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, та звернув увагу, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що законною буде не будь-яка комісія, яка передбачена в кредитному договорі, а лише та, що відповідає певним умовам: по-перше, комісія повинна бути платою за конкретну послугу, тобто матеріальне або нематеріальне благо, яке надається банком позичальнику за замовленням останнього; по-друге, кредитний договір має містити обґрунтований розрахунок розміру комісії.

Сплата комісії за кредитним договором була передбачена наступними пунктами кредитного договору № 579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року, а саме: п.1.6 договору: комісія за надання кредиту - 1,80 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору; п.1.7 договору: комісія за управління кредитом - 0,10 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору, щомісячно; п.1.8 договору: комісія за видачу готівкових коштів - 0,4 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору; п.1.10 договору: комісія за надання кредиту в післяопераційний час (інформація щодо тривалості операційного часу (режим роботи підрозділів банку з рахунково-касового обслуговування) розміщена у кожному операційному (касовому) залі банку) - 100 гривен. Порядок сплати відповідний комісій був визначений у п.п.2.8-2.12 кредитного договору.

У межах цієї цивільної справи було призначено судову економічну експертизу, зі змісту висновку № 94 від 23.10.2015 року (т. 2, а. с. 2-11) вбачається, що відповідно п.1.6, 1.7, 1.8 кредитного договору № 579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року за період з 20.12.2007 року по 18.12.2014 року від суми кредиту становлять: - комісія за надання кредиту у розмірі 1.8 % становить - 702 дол. США; - комісія за видачу кредиту у розмірі 0.4 % становить 156 дол. США; - комісія за управління кредитом щомісячно на протязі 84 місяців у розмірі 0,10 % становить 3 276 доларів США.

Між тим, у кредитному договорі банком ніяким чином не обґрунтовано розмір вказаних комісій.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до правильного висновку, що ТОВ «Укрпромбанк», включивши при укладені кредитного договору з позивачем, умови щодо сплати комісії, а саме: в частині п.1.6 договору - комісії за надання кредиту у розмірі 1,80 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору; п.1.7 договору - комісії за управління кредитом у розмірі 0,10 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору, щомісячно; п.1.8 договору - комісії за видачу готівкових коштів у розмірі 0,4 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору; п.1.10 договору - комісії за надання кредиту в післяопераційний час у розмірі 100 грн., в порушенні вимог п.3.4 Правил, ст. 55 Закону України «Про банк та банківську діяльність» не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу та не обґрунтував належним чином розмір таких комісій. При цьому, відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Пунктом 1.9 кредитного договору було визначено, що комісія за дострокове проведення розрахунків по кредиту відсутня. Між тим, далі за текстом в п.2.12 договору комісія визначається щомісячним обов'язковим платежем у випадку дострокового проведення розрахунків по кредиту, проте без визначення конкретного розміру комісії.

Необґрунтованим є довід апеляційної скарги банку про незаконність задоволення вимог позивача про недійсність п.4.2.8 кредитного договору щодо умови не отримувати без попередньої згоди з банком кредиту в інших банківських установах, з метою не допущення розпилення капіталу та фінансового послаблення позичальника, які заважають йому погасити отриману позику. Наявність приписів такого змісту в договорі свідчить про встановлення банком переваг своїх інтересів при обмеженні прав та свобод споживача.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що наявність в судовому рішенні висновків суду про те, що підвищення процентної ставки, перш за все є санкцією за порушення кредитної дисципліни, є неспроможним. Так, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки, за винятком випадків, встановлених законом. Отже, підвищення процентної ставки, перш за все, є санкцією за порушення кредитної дисципліни клієнтом, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Згідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладення кредитного договору), договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Таким чином, умова оскаржуваного кредитного договору про перегляд розміру процентної ставки у відповідних випадках не суперечить вимогам законодавства, що діяло на час укладення спірного правочину. Заборона на підвищення процентної ставки в односторонньому порядку діє з 10.01.2009 року, в той час, як кредитний договір було укладено сторонами 20.12.2007 року.

Крім того, право відповідача на зміну відсоткової ставки не може розцінюватись як таке, що використовується ним на власний розсуд, оскільки в договорі передбачений спеціальний порядок перегляду відсоткової ставки та її зміни, зокрема, розмір відсоткової ставки може бути змінено лише за згодою сторін, яка має бути викладена в письмовій формі.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо помилкового, на його думку, висновку суду першої інстанції про наявність права банку вимагати дострокового повного погашення кредиту, визначеного п.6.2 спірного договору.

Пунктом 6.1. кредитного договору передбачено, що випадку зміни порядку кредитування та/або умов придбання кредитних ресурсів, їх вартості (зміни облікової ставки Національного банку України), погіршення фінансового чи майнового стану Позичальника, або у разі погіршення стану заставного майна, Банк має право переглянути умови кредитування, встановлені цим Договором (в т.ч. процентну ставку та комісії), про що повідомляє Позичальника в письмовій формі за 30 (тридцять) календарних днів до введення в дію зазначених змін.

Нові умови кредитування застосовуються з 31 (тридцять першого) дня з дати надіслання Позичальнику відповідного повідомлення. У випадку незгоди із новими умовами кредитування Позичальник вправі в будь-який момент достроково повернути повністю Кредит та сплатити проценти за фактичний період користування ним. В такому випадку, комісія за дострокове повернення Кредиту не стягується. Пункт 6.2 Кредитного договору містить перелік випадків, у разі настання будь-якого з яких, банк має право вимагати дострокового повного повернення кредиту, сплати процентів, комісії штрафних санкцій та інших платежів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, право банку вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором кореспондується з обов'язком позичальника виконувати зобов'язання належним чином.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції про отримання ОСОБА_2 під час укладання спірного договору всієї інформації, передбаченої законодавством про захист прав споживачів та відсутності правових підстав для визнання спірного договору недійсним с цих підстав.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору наявний «Графік погашення кредиту» підписаний позивачем, який містить повну інформацію по загальній вартості кредиту та повну інформацію стосовно умов кредитування.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними в повному обсязі договору споживчого кредиту, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім цього, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договору недійсним. Позивач не навів доказів щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Заїкін А.П.

Калараш А.А.