АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Савицький О.А.
Справа №761/6153/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Кулікова С.В.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського університету імені Бориса Грінченка, третя ocoбa, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив поновити його на посаді професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Інституту Філології Київського Університету імені БорисаГрінченка та стягнути з відповідача середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

В мотивування вимог посилався на те, що на засіданні Вченої ради Київського університету ім. Б.Грінченка, яке відбулося 15.06.2017 року, жоден з претендентів за займану ним посаду не набрав більше 50% голосів вченої ради університету, проведення конкурсу і конкурсне заміщення посади кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій до моменту конкурсного заміщення даної посади.

Проте, не зважаючи на те, що вказане конкурсне заміщення посади не відбулося, a проведення конкурсу не було завершено, Наказом №735-к/тр від 15.06.2017 року його було звільнено з займаної ним посади у зв'язку з закінченням трудового договору відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що ч. 12 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» містить гранично чітке визначення строку дії строкового трудового договору, який в будь-якому разі діє до заміщення вакантної посади науково-педагогічного працівника. Можливість залучення відповідачем особи на посаду науково-педагогічного працівника на будь-який інший строк (в тому числі до проведення конкурсу), довільного визначення строку трудового договору в інший спосіб ніж визначено Законом України «Про вищу освіту», чинним законодавством не передбачено. Суд першої інстанції не перевіряв відповідності вказаного відповідачем строку трудового договору «до проведення конкурсу» нормі ч. 12 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту», рішення суду не містить жодних висновків чи міркувань з цього питання, що свідчить про порушення норм матеріального права, що полягало в незастосуванні ч. 12 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту», яке регулює спірні правовідносини щодо строковості трудового договору.

Крім того, місцевий суд не дослідив Порядок проведення конкурсу науково-педагогічних працівників, не встановив правових наслідків не обрання жодного претендента на голосуванні. Рішення суду не містить жодних висновків щодо п. 40 Положення, відповідно до якого, коли при проведенні конкурсу на відповідну вакантну посаду жоден із претендентів не набрав більше 50% голосів присутніх членів Вченої ради Університету, конкурс вважається таким, що не відбувся, на який позивач прямо посилався, як на основну підставу позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача Київського університету імені Бориса Грінченка та третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено факт порушення відповідачем його трудових прав, звільнення ОСОБА_1 відбулося правомірно з дотриманням вимог статей КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з 23.09.2011 року ОСОБА_1 працював в Київському університеті імені Бориса Грінченка на різних посадах, а відповідно до Наказу №516-к/тр від 02.06.2015 року його було переведено на посаду професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Гуманітарного інституту з 18.06.2015 року до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад (a.c.5, 16-21).

Згідно з Наказом №621-к/тр від 02.06.2016 року трудовий договір з ОСОБА_1 професором кафедри української літератури і компаративістики Гуманітарного інституту було продовжено до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад.

Відповідно до Наказу №735-к/тр від 15.06.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної ним посади 15.06.2017 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 4).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказував на те, що підстав для звільнення його з займаної посади у зв'язку із закінченням строку дії строкового договору за п.2 ст. 36 КЗпП України не було, адже подія, до настання якої був укладений трудовий договір, не відбулася, тобто вакансія, яку обіймав позивач, не була заміщена на конкурсі, а сам конкурс фактично проведено не було.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам ст. 23 КЗпП, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв'язку із закінченням строку.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП.

У відповідності до роз'яснень, які викладені в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року за №9, при укладенні трудового договору на визначений строк останній встановлюється за погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Разом тим, згідно з ч.11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - професорів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Так, відповідно до умов трудового договору, укладеного між сторонами по справі, строк трудового договору був встановлений за приписами ст. 23 КЗпП України за погодженням сторін та чітко визначений конкретною подією - проведенням конкурсу на заміщення вакантних посад, а не самим фактом заміщення посади професора за конкурсом.

Не заслуговують на увагу колегії суддів твердження апелянта про те, що такого факту як проведення конкурсу не відбулося, оскільки згідно п. 40 Положення про конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних, педагогічних і наукових працівників, затвердженим Вченою радою Університету в квітні 2017 року (наказ № 253 від 10.04.2017р.) Якщо при проведенні конкурсу на відповідну вакантну посаду не було подано жодної заяви або жоден із претендентів не набрав більше 50% голосів присутніх членів Вченої ради Університету (навчально-наукового інституту або факультету), конкурс вважається таким, що не відбувся, й оголошується повторно.

Так, з матеріалів справи убачається, що згідно заяви від 17.04.2017 року ОСОБА_1 виявив бажання взяти участь у конкурсі на заміщення вакантної посади професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Гуманітарного інституту (а.с. 55).

Відповідно до Витягу із протоколу №6 засідання Вченої ради Університету від 15.06.2017 року, за результатами розгляду питання щодо обрання позивача на посаду професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Гуманітарного інституту, шляхом таємного голосування членів Вищої ради Університету було прийнято рішення, згідно з яким ОСОБА_1 не було обрано на посаду професора кафедри української літератури і компаративістики Інституту Філології.

Отже, апеляційна інстанція приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося у зв'язку із подією, що була обумовлена договором - проведення конкурсу. Тобто, у даному випадку для суду має значення та обставина, що подія конкурсу фактично відбулась і ОСОБА_1 не було обрано за конкурсом на вакантну посаду, як такого, що не набрав більше 50% голосів присутніх членів Вченої ради Університету.

Окрім того, оскільки у подальшому посада, яку обіймав позивач фактично була заміщена внаслідок проведеного конкурсу, який відбувся 05.10.2017 року, у суду відсутні підстави до задоволення апеляційної скарги з огляду на те, що при укладенні трудового договору за погодженням сторін було визначено термін трудового договору настанням певної події - проведенням конкурсу, який фактично відбувся і трудові правовідносини між сторонами припинилися у встановлений строк і спосіб, визначений сторонами.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 проведене з дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки строк трудового договору закінчився із настанням події, що вказана у строковому трудовому договорі - проведення конкурсу на заміщення вакантних посад.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді