Провадження №2/523/1653/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2017 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді Шепітко І.Г.

при секретарі Мица А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №22 у м.Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою, В С Т А Н О В И В :

15 липня 2016 року представник Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0 від 16.05.2007 року, укладеного між ними, обґрунтовуючи вимоги тим, що всупереч умов укладеного договору, боржники його умови не виконують, у звязку з чим виникла заборгованість по процентам та кредиту, станом на 08.07.2016 року у розмірі 53 518,70 шв. франків, та по пені у розмірі 35 221,32 грн., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь. Вказаний розмір заборгованості складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 48 853,00 шв. франків; заборгованості за процентами, у розмірі 4 665,70 шв. франків; заборгованості по пені, за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 11.08.2015 року по 06.07.2016 року у розмірі 16 791,25 грн.; заборгованості по пені, за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 11.07.2015 року по 06.07.2016 року у розмірі 18 430, 07 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання Договору поруки №114816 від 16 травня 2007 року, припиненим, посилаючись на те, що без його згоди та повідомлення була підвищена процентна ставка по кредиту, чим збільшена відповідальність, та позивачем пропущено строк звернення до нього як поручителя.

У судове засідання представник позивача не зявився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зустрічний позов не визнав і просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідачів надав до суду заяву, згідно якої просив суд проводити розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях, та просив суд зустрічний позов задовольнити, з підстав викладених в зустрічному позові.

Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що у позові має бути відмовлено, а зустрічний позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 16 травня 2007 року між між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору, ПАТ «УкрСиббанк» зобовязався надати ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 73 758,00 (сімдесят три тисячі сімсот пятдесят вісім) швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті, згідно офіційного курсу гривні до швейцарського франку, встановленому Національним банком України, станом на день укладання Договору, становить 305 519 (триста пять тисяч пятсот девятнадцять) гривень 87 копійок, а ОСОБА_1, згідно умов пункту 1.2 Кредитного договору, зобовязалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 16 травня 2028 року, згідно з графіком погашення кредиту (Додаток №1 до Кредитного договору) та Додаткової угоди №1 до вказаного Договору від 13.02.2009 року, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору, та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 8,99%.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань ОСОБА_1 за вказаним Кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №114816 від 16 травня 2007 року. Відповідно до умов Договору поруки, ОСОБА_2 зобовязався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобовязань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною (п.1.4. Договору поруки).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Разом з тим, суд зважає на посилання відповідача ОСОБА_1 в запереченнях проти позову, згідно яких вона наполягала на тому, що не отримувала ні 73 758,00 швейцарських франків, ні суму, яка дорівнює еквіваленту у розмірі 305 519,87 грн., за курсом Національного банку України, на день укладення Кредитного договору.

До посилання банку щодо виконання ними своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином, суд ставиться критично, оскільки матеріали справи містять суперечності, а саме: банк зазначив, що надав ОСОБА_1 кредит шляхом зарахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1, долучивши у якості доказу факту зарахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 копії виписки з поточного рахунку ОСОБА_1 та надав у подальшому копію меморіального ордеру від 17 травня 2007 року, згідно якого вбачається, що кошти у сумі 73 758,00 швейцарських франків, яка дорівнює еквіваленту у розмірі 305 519,87 грн., перераховані для продажу МВРУ.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Стаття 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», встановлює, що банки організовують бухгалтерській облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку та положень (стандартів) України. Бухгалтерській облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобовязань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Пунктом 1.5. Положень про організацію операційної діяльності в банках України, затверджених Постановою Правління НБУ № 254 від 18 червня 2003 року, передбачено, що організація операційної діяльності передбачає наявність документованих операційних процедур (правил) за всіма операціями, що здійснюються банками відповідно до законодавства України. Пункт 4.2. вказаного Положення, зазначає, що підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції /пункт 4.3/. Залежно від виду операції первині документи банку класифікують за ознаками за місцем складання (зовнішні та внутрішні) та за змістом (касові та меморіальні) /пункт 4.4./. Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками. До меморіальних документів належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-дорученння; платіжні вимоги; розрахункові чеки. /Пункт 4.6./.

За таких обставин, видача ОСОБА_1 кредитних коштів по Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 16 травня 2007 року у сумі 73 758,00 швейцарських франків не підтверджується належними і допустимими доказами. Про це свідчать досліджені судом копії документів, наданих ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_1, згідно яких ОСОБА_1 отримала 289 981,07 грн., а не еквівалент 73 758,00 швейцарських франків, у розмірі 305 519,87 грн., що підтверджується Заявою на видачу готівки № 32 від 17 травня 2007 року.

На підтвердження операції про надання споживчого кредиту у сумі 73 758,00 швейцарських франків, представником ПАТ «УкрСиббанк» надано до суду копія меморіального ордеру від 17 травня 2007 року, згідно якого вбачається, що кошти у сумі 73 758,00 швейцарських франків, яка дорівнює еквіваленту у розмірі 305 519,87 грн., перераховані для продажу МВРУ. Згідно умов пункту 1.2.1. Кредитного договору кредит надається 16 травня 2007 року, позивач не надав доказів, пояснюючих наявність копії меморіального ордеру від 17 травня 2007 року, а не від 16 травня 2007 року, як вимагають умови Кредитного договору. Не надано позивачем суду жодних пояснень та доказів відносно штампу банку у меморіальному ордеру, на якому вказана дата здійснення операції, а саме 17 травня 2006 року, при тому що Договір про надання споживчого кредиту №0 укладено між сторонами 16 травня 2007 року.

З матеріалів справи вбачається, що наданий до суду примірник копії меморіального ордеру від 17 травня 2007 року не відповідає вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.п.4.3.,4.10 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, п.2.1.1. Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України і викликає сумніви в достовірності вказаного документу. Так, згідно вимог вказаних документів, повинні бути підписи, прізвища, імя та по батькові відповідального виконавця банку, який оформив меморіальний ордер та працівника, на якого покладено функції контролера, а також посади вказаних осіб. В наданому до суду примірнику копії меморіального ордеру зазначені реквізити відсутні. Первинні документи, які не містять вказаних обовязкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що примірник вказаної копії меморіального ордеру не може бути взятий до уваги у якості доказу по справі.

Підтверджуючи в письмових запереченнях отримання відповідачем ОСОБА_1 суми отриманого кредиту у розмірі 289 981,07 грн., замість 73 758,00 швейцарських франків, або його еквіваленту у розмірі 305 519,87 грн., представник банку стверджував, що ОСОБА_1 не врахована комісія, яка була сплачена за продаж іноземної валюти (швейцарських франків) на міжбанківському ринку, тобто представник позивача фактично визнав і підтвердив факт видачі кредиту не в повному обсязі, однак у пункті 1.1 Кредитного договору відсутні застереження про отримання меншої суми кредиту, ніж зазначено в Кредитному договорі, в тому числі і за рахунок оплати комісії за проведення будь-яких банківських операцій. Крім того, згідно ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 09 лютого 2017 року про витребування доказів, позивач зобовязаний був надати суду Договір банківського рахунку, з якого вбачалось би, які рахунки і на яких умовах, відкриті на імя ОСОБА_1, однак позивач вказані вимоги ухвали не виконав, витребувані документи до суду не надав, повідомивши суд про можливість розгляду справи за їх відсутності на підставі наданих доказів.

За таких обставин, суд вважає, що ствердження позивача в позовній заяві про надання ОСОБА_1 кредиту та його отримання у сумі 73 758,00 швейцарських франків не підтверджено належними доказами.

Згідно правової позиції у Постанові Верховного суду України від 11 липня 2012 року (справа №6-63цс12), «Правове значення при вирішенні справ про стягнення заборгованості за кредитним договором має встановлення фактичного отримання позичальником грошових коштів. Однак, це має значення для вирішення спору про виконання договору, а не про визнання його недійсним».

Крім того, суд звертає увагу, що позивач не надав належні та достовірні докази, які обґрунтовують розмір заборгованості, зазначеної в позовній заяві.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Довідки розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом (стор.2, а.с.42), з 29.08.2008 року процентна ставка зазначається у розмірі 11,9900 відсотків, а з 31.10.2008 року процентна ставка вказується у розмірі 23,9800 відсотків. Але, згідно пункту 1.3.1. Кредитного договору/а.с.11/, за використання кредитних коштів встановлювалася процентна ставка розміром 8,99% річних. Пункт 1.3.2. Кредитного договору /а.с.11/, закріплює положення про те, що «Сторони домовились, що за умовами цього Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь якої із обставин, передбачених частиною 1 п.9.2. Договору». Вказаний пункт 9.2. Кредитного договору, передбачає можливість підвищення розміру процентної ставки, в тому числі і за порушення Позичальником кредитної дисципліни тільки при дотриманні певної процедури, а саме «Сторони погодили, що при настанні будь якої з зазначених обставин... Банк може збільшити розмір процентної ставки за Договором в наступному порядку: Банк не пізніше ніж за 14 (чотирнадцять) календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє Позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа (далі Повідомлення банку) за адресою Позичальника;...такий новий розмір процентної ставки за цим Договором, починає застосовуватись з дати, що буде вказана у Повідомленні Банку до Позичальника без укладання Сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього Договору».

В пункті 9.2. Кредитного договору зазначено, що «про збільшення процентної ставки Банк протягом 7 (семи) календарних днів з дати її збільшення письмово повідомляє Позичальника, шляхом направлення останньому поштою відповідного повідомлення Банку за адресою Позичальника... В такому повідомленні Банком зазначається новий розмір процентної ставки та дата з якої розпочато застосування цього нового розміру ставки».

Таким чином, банк зобовязаний був відповідно до умов п.9.2. Кредитного договору направити на адресу ОСОБА_1 два письмових повідомлення, щодо підвищення процентної ставки. Однак, вказаних повідомлень з конкретних зазначенням нової процентної ставки, дати, з якої розпочато застосування цього нового розміру ставки, суду надано не було. Таку ж правову позицію висловлює і Верховний Суд України: «З огляду на зазначене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку» (Постанова ВСУ № 6-2315цс 16, від 14 грудня 2016 року).

Абзац третій пункту 1.3.1 Кредитного договору встановлює, що «У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п.9.2. даного Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючій за цим Договором в попередньому місяці». Оскільки умови вказаного кредитного договору не передбачають укладення Сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього Договору, при встановлені нового розміру процентної ставки, основною умовою правомірної зміни процентної ставки є дотримання Позивачем передбаченої договором процедури. Аналогічну правову позицію висловлює і Верховний Суд України. Так, в Постанові Верховного Суду України, у справі № 6-2315цс 16, від 14 грудня 2016 року, зазначене наступне «Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури». Позиція позивача відносно того, що процентна ставка не була збільшена, а відображена в наданих до суду розрахунках підвищена процентна ставка є арифметичною помилкою, не може бути взята судом до уваги, оскільки вказаний факт не доведено та не підтверджено жодним доказом. Більш того, суд вважає, що вказана позиція позивача підтверджує ствердження відповідача про те, що надані розрахунки є неналежними, необґрунтованими та суперечливими. Таким чином, вивчення та аналіз наданих розрахунків приводить суд до висновку, що збільшення процентної ставки за вказаних обставин необхідно вважати неправомірним.

У звязку з викладеним і з огляду на численні суперечності в наданих банком документах, суд приходить до висновку, що позивач не надав належні та достовірні докази, які обґрунтовують розмір заборгованості, зазначеної в позовній заяві.

Щодо посилання позивача на право дострокового повернення кредиту, суд зазначає наступне.

У Кредитному договорі, право дострокового повернення кредиту, регламентується Розділом 11Порядок дострокового стягнення кредиту /а.с.14/. Пункт 11.1 Розділу 11 Кредитного договору вказує, що «термін повернення кредиту вважається таким, що настав, на 32 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення-вимоги про дострокове повернення кредиту від Банку».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав на адресу суду копії поштових рекомендованих повідомлень, як доказ направлення та отримання відповідачем повідомлення-вимоги про дострокове повернення кредиту. Однак, суд вважає, що дані документи не можуть бути доказом факту направлення та отримання повідомлення-вимоги з наступних підстав.

Згідно умов абзацу першого, пункту 11.2 Кредитного договору повідомлення-вимога про дострокове повернення кредиту повинна направлятися на адресу Позичальника листом (цінний з описом та повідомленням про вручення), або доставляється курєром. Таким чином, єдиним доказом направлення вимоги на імя відповідача, про новий строк повернення кредиту є бланк опису вкладення, з якого вбачається, що спрямоване саме ця вимога, а не просто інформаційне повідомлення банку. Жодних доказів, що саме повідомлення-вимога про дострокове повернення кредиту була направлена ОСОБА_1 рекомендованим листом з описом, суду не надано, як і не надано доказів, що саме така вимога про дострокове погашення кредиту була отримана ОСОБА_1

Таким чином, ОСОБА_1 не може вважатися повідомленою належним чином про порушення зобовязання, оскільки належних доказів як направлення саме цього повідомлення про погашення заборгованості так і отримання вказаного повідомлення, Позивачем суду не надано. Аналогічну думку висловив Вищий спеціалізований суд України в Ухвалі від 25 серпня 2011 року (№ 6-13926св11) в якій констатував, що «Фактичні обставини встановлені судами повно та обєктивно підтверджуються матеріалами справи, які не містять належних доказів, що підтверджували б отримання відповідачами письмових вимог позивача про дострокове повернення кредитних коштів». Поділяє таку ж точку зору і Верховний суд України. Так, у Постанові від 17 грудня 2014 року він зазначив наступне «При цьому під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами відомостей, які мають бути їм повідомлені. Отже, за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей» (№6-143цс14).

Оскільки належних доказів як направлення повідомлення про погашення заборгованості так і отримання вказаного повідомлення позивачем суду не надано, позивач передчасно скористався правом вимоги про дострокове повернення кредиту та порушив вимоги п.10 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону № 3161-IV від 01.12.2005 року, що діяла на момент підписання кредитного договору, тобто на 16 травня 2007 року, оскільки право вимоги дострокового повернення кредиту не виникло.

Щодо вимог банку, предявлених до відповідача ОСОБА_2 як до поручителя за договором поруки, укладеним між сторонами 16 травня 2007 року, та вимогами зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно п.2.1 Договору поруки №114816 від 16 травня 2007 року, Кредитор не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Основного договору з Боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя. Збільшення Банком розміру процентної ставки за користування кредитом без дотримання передбаченої Кредитним договором процедури розцінюються, як зміна умов основного зобов'язання, яка потягла збільшення обсягу відповідальності Поручителя. В цьому випадку, у відповідність до вимог частини 1 статті 559 ЦК України, порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди Поручителя. Основним змістом такої згоди має бути чітко виражена воля Поручителя. Ця згода має бути повною, прямою, конкретизованою і беззастережною.

Судом було встановлено факт підвищення процентної ставки без належного повідомлення відповідача, при цьому поручитель також не отримував листа вимоги з інформацією щодо збільшення процентної ставки, та не надавав своєї згоди щодо збільшення процентної ставки, згідно вимог п.2.1 Договору поруки. Отже, зростання процентної ставки значно збільшило обсяг відповідальності поручителя.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування грошовими коштами; установлення(збільшення) розміру неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником свої зобов'язань перед банком.

Суд вважає, що збільшення банком розміру процентної ставки за користування кредитом без дотримання передбаченої Кредитним договором процедури, розцінюються як зміна умов основного зобов'язання, яка потягла збільшення обсягу відповідальності поручителя. У цьому випадку, у відповідності до вимог частини 1 статті 559 ЦК України, порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя.

Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню сплачені ним судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57 - 60, 64, 79, 88, 158, 209, 212 - 215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту відмовити у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим - задовольнити.

Визнати припиненою поруку з моменту змін умов основного договору, а саме з 29 серпня 2008 року, укладену згідно Договору поруки №114816 від 16 травня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: