АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними та визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 752/12539/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7653/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У липні 2015 р. ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни, звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними та визнання права власності на квартиру в якому, у уточненням, просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25 червня 2014 року між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Крпеян JI.P. за реєстровим № 118; визнати недійсним договір про зарахування зустрічних грошових вимог від 25.06.2014 р., укладений між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та ОСОБА_6; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме визнати за ПАТ "ВіЕйБі Банк" право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 26 червня 2014 року між ПАТ "ВіЕйБі банк" та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ПАТ "ВіЕйБі Банк" зобов'язувався передати майно - квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_6, а відповідач зобов'язувався прийняти вищевказане майно та сплатити за нього обумовлену цим договором грошову суму.

Пунктом 3.1 договору купівлі-продажу від 25.06.2014 р. сторони визначили, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 2 298 633,81 грн. Розрахунок за придбання квартири здійснюється шляхом взаємозаліку зустрічних однорідних вимог між сторонами (в рахунок сплачених покупцем сум відповідно до договору поруки від 13.06.2013р., укладеного між ТОВ "Електротех" та покупцем в забезпечення виконання обов'язків за договором погашення боргу від 15.03.2011 р. з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 13.06.2013 р., укладеного між ТОВ "Електротех" та продавцем) в день укладання цього договору.

25.06.2014р. між ОСОБА_6 та ПAT "ВіЕйБі Банк" укладено договір про зарахування зустрічних грошових вимог, за умовами якого сторонами було здійснено зарахування зустрічних грошових вимог в сумі 2 298 633,81 грн., що виникли з договору купівлі-продажу від 25.06.2015 р., укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ "ВіЕйБі Банк", а також з договору поруки від 13.06.2013 р., укладеного між ОСОБА_6 та ТОВ "Електротех" щодо виконання ОСОБА_6 обов'язків поручителя ПАТ "ВіЕйБі Банк".

На думку позивача, останні договори є нікчемними з пістав, визначених ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Позивач зазначав, що 15 березня 2011 року між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та ТОВ "Електротех" укладено договір про погашення боргу, предметом якого є передача ТОВ "Електротех" у власність ПАТ "ВіЕйБі Банк" майнових прав на квартиру в рахунок погашення боргу TOB "Електротех" перед ПАТ "ВіЕйБі Банк" у сумі 65 675 251 грн. 90 коп., що виник на підставі кредитного договору № 89 від 09.08.2007 р.

Відповідно до п. 4.1 договору про погашення боргу від 15.03.2011 р. передача майнових прав на квартири здійснюється за ціною 65 675 251 грн. 90 коп., тобто рівною сумі боргу.

Положеннями п. 7.1 договору про погашення боргу від 15.03.2011 р. сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

15.03.2011 р. сторони підписали акт приймання-передачі майнових прав на квартиру, за яким позивачу було передано майнові права на квартири, в тому числі на квартиру із будівельним номером 1405, загальною площею 81,7 кв. метрів.

Позивач вважав, що зобов'язання сторін за договором про погашення боргу від 15.03.2011 р. припинилися внаслідок його виконання, проведеного належним чином, а саме шляхом передач майнових прав на квартири згідно акту приймання - передачі майнових прав на квартири від 15.03.2011 р.

13.06.2013 р. між ТОВ "Електротех" з ПАТ "ВіЕйБі Банк" укладено додаткову угоду № 1 до договору про погашення боргу від 15.03.2011 р., відповідно до п. 3 якої ПАТ "ВіЕйБі Банк" протягом трьох робочих днів з дня звернення ТОВ "Електротех" з актам приймання-передачі квартир повинна їх підписати, і один екземпляр акту передати банку.

Відповідно до п. 4 Додаткової угоди № 1 якщо банк протягом трьох робочих днів з дня звернення товариства з актами приймання-передачі квартир не вчинить дії щодо прийняття квартир, а саме в передбачений строк не підпише акти приймання-передачі квартир відповідно до п. 8.1 договору, вона зобов'язана сплатити на користь товариства одноразово штраф в розмірі 3,5 % від вартості квартир, визначеної в п 4.1 договору, а саме 2 298 633,81 грн., в день отримання вимоги.

Оскільки додаткова угода № 1 була укладена 13 червня 2013 року, тобто після закінчення строку договору про погашення боргу від 15.03.2011 р., а тому не може встановлювати чи змінювати обсяг прав та обов'язків сторін, визначених договором про погашення боргу від 15.03.2011 р., зобов'язання за яким є припиненим внаслідок виконання.

13.06.2013 р. між ТОВ "Електротех", ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 поручаються перед кредитором за виконання грошових зобов'язань в частині сплати штрафних санкцій ПАТ "ВіЕйБі Банк" перед ТОВ "Електротех" за договором про погашення боргу від 15.03.2011 р. з урахуванням додаткової угоди № 1 від 13.06.2013 р., укладеним між товариством та банком.

На думку позивача, договір поруки від 13.06.2013 р. фактично є неукладеним, в зв'язку з недосягненням між сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема щодо основного зобов'язання, виконання якого забезпечується.

03.09.2013р. між ТОВ "Електротех" та ПАТ "ВіЕйБі Банк" було підписано акт приймання-передачі квартир. Будь-яких вимог щодо несвоєчасності підписання акту приймання-передачі квартир та необхідності сплати штрафу до банку не надходило, що підтверджує відсутність зобов'язань банку по сплаті штрафу в розмірі, визначеному п. 4 додаткової угоди від 13.06.2013 р.

03.09.2013 р. між ОСОБА_6 та ТОВ "Електротех" укладено договір про зарахування зустрічних грошових вимог, за умовами якого сторонами було здійснено зарахування зустрічних грошових вимог в сумі 2 298 633,81 грн., що виникли з договору поруки від 13.06.2013 р., укладеного між ТОВ "Електротех", ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також з договору позики від 05.11.2008 р., укладеного між товариством, ОСОБА_6 та АБ "Синтез".

Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог було укладено в день надання ТОВ "Електротех" та день підписання банком акту приймання-передачі квартир, а саме 03.09.2013р.

Разом з тим, за умовами додаткової угоди № 1 від 13.06.2013 р. відповідальність банку у вигляді штрафу настає у випадку не підписання акту приймання-передачі квартир протягом 3 робочих днів з дня звернення товариства з актами приймання-передачі квартир, тобто останній день підписання акту приймання-передачі квартир, визначений сторонами - 05.09.2013 р.

Таким чином, правових підстав щодо виконання зобов'язань за договором поруки у ОСОБА_6 не було. Банк фактично безоплатно здійснив відчуження майна внаслідок прийняття на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, що є підставою нікчемності правочину.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції неправильно відмовив у задоволенні позову, помилково встановивши обставини справи та підстави, за яких позивач просив задовольнити позов.

Апелянт вказує, що акт приймання-передачі квартири був підписаний банком в день його пред'явлення, 03.09.2013р., що підтверджується і вказаною на ньому датою, а тому штраф у розмірі 2 298 633,81 грн., який нібито був погашений відповідачем, як поручителем, був фіктивно створений.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності не з'явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Згідно п. 3.1 вказаного договору продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за 2 298 633,81 грн. (а.с. 20).

Постановою правління НБУ від 20 листопада 2014 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру виведення ПАТ Усеукраїнський акціонерний банк» з ринку, призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації, (а.с. 9)

13 червня 2013 р. між ТОВ "Електротех" та позивачем укладено додаткову угоду № 1 до договору про погашення, якою вносилися зміни до деяких умов договору про погашення, в тому числі встановлювалася відповідальність позивача перед ТОВ "Електротех" в формі штрафу щодо позивача за несвоєчасне підписання представлених актів приймання - передачі квартир.

13.06.2013 р. між ТОВ "Електротех" та відповідачем укладено договір поруки, за умовами якого відповідач поручається перед ТОВ "Електротех" за позивача в частині належного виконання останнім своїх зобов'язань по сплаті штрафу за договором про погашення та додатковою угодою № 1 на суму 2 298 633,81 грн.

02.09.2013 р. ТОВ "Електротех", з огляду на порушення позивачем своїх зобов'язань за п. 4 Додаткової угоди № 1 , звернувся з письмовою вимогою до позивача, відповідача про виконання грошового зобов'язання. Підтвердженням про отримання вказаної письмової вимоги є відмітка банку (штамп) з датою 02.09.2013 р. та вхідним номером "809" (а.с. 68).

Постановою Правління НБ України від 03.10.2014 р. банк було віднесено до категорії проблемних.

Постановою Правління НБ України від 20.11.2014 р. банк було віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.11.2014р. №128 було призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіну М.А.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказував, що заявляючи про обставини придбання квартири АДРЕСА_1 за Договором про погашення боргу від 15.03.2011 р., позивач не може посилатись на нікчемність даного договору, оскільки він перевірці за положеннями ст. 38 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не підлягає, недійсним в установленому законом порядку не визнавався.

Суд вважав, що вказані представником позивача доводи не можуть свідчити про нікчемність вказаного правочину, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу в п. 3.1 було передбачено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 2 298 633,81 грн. Розрахунок за придбання квартири здійснюється шляхом взаємозаліку зустрічних однорідних вимог між сторонами (в рахунок сплачених покупцем сум відповідно до договору поруки від 13 червня 2013 року, укладеного між ТОВ "Електротех" та покупцем в забезпечення виконання обов'язків за договором погашення боргу від 15 березня 2011 року з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 13.06.2013 р., укладеного між ТОВ "Електротех" та продавцем) в день укладання цього договору, що не є перешкодою до проведення нотаріусом, який посвідчує цей договір, державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в день нотаріального посвідчення цього Договору та надання відповідного Витягу. Згідно вказаного пункту обов'язок покупця щодо перерахування продавцю суми Договору вважається виконаним з моменту взаємозаліку зустрічних однорідних вимог між сторонами в день укладення цього договору. Виходячи з викладеного, суд зробив висновок, що умова договору - порядок розрахунку за придбану квартиру не передбачав здійснення платежу чи передачу іншого майна. Здійснення операцій з зарахування зустрічних грошових вимог не впливає на законність правочину в момент його вчинення.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції по суті позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Позивач, в суді першої інстанції, уточнив свої позовні вимоги та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25 червня 2014 року між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Крпеян JI.P. за реєстровим № 118; визнати недійсним договір про зарахування зустрічних грошових вимог від 25.06.2014 р., укладений між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та ОСОБА_6; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме визнати за ПАТ "ВіЕйБі Банк" право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Проте, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався виключно на правові норми матеріального права, які передбачають нікчемність правочину, а саме на ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Як роз'яснено судам в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Аналізуючи вказані роз'яснення, вбачається, що позивач, у разі якщо він вважає, що правочин є нікчемним, може звернутися до суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та про встановлення нікчемності правочину, в разі наявності відповідного спору.

В даному ж випадку, обираючи стратегію захисту свого права, позивач просив визнати вказані правочини саме недійсними та застосувати наслідки недійсності правочину.

При цьому, позивач не вказував норми матеріального права, які б давали підстави для визнання вказаних правочинів недійсними.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Беручи до уваги наведене, враховуючи, що цивільним процесуальним законодавством судам не надана можливість виходити за межі позовних вимог, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції по суті позовних вимог, а саме про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину.

Колегія суддів бере до уваги, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову з інших підстав, проте рішення по суті було ухвалено вірне, а тому не має підстав для його скасування.

Враховуючи заявлені позивачем вимоги та межі розгляду справи, встановлені ЦПК України, колегія суддів не надає оцінки іншим доводам апеляційної скарги, зокрема, щодо правомірності укладання договору поруки та нарахування штрафу за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань.

Отже, беручи до уваги наведене колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає без змін рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року, оскільки воно є правильним по суті позовних вимог.

Крім того, з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 20 959,06 грн., виходячи з наступного.

Так, при зверненні до суду з апеляційною скаргою, апелянт мав сплати судовий збір у розмірі 40 959,06 грн., про що було зазначено в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2017 року.

На виконання вказаної ухвали, представником банку було сплачено 20 000 грн. судового збору, що підтверджується відповідним платіжним дорученням (а.с.214) та заявлено клопотання про відстрочення сплати іншої частини судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року, клопотання ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було задоволено та відстрочено сплату судового збору у розмірі 20 959,06 грн. до ухвалення судового рішення Апеляційним судом міста Києва у даній справі.

Оскільки, до дня постановлення цієї ухвали, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» вказану суму судового збору не сплатило, то вона підлягає стягненню з апелянта на користь держави даним судовим рішенням.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» () на користь держави судовий збір у розмірі 20 959,06 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді