АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

16 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в жовтні 2013 року, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3, він передав її батьку - відповідачу у справі грошові кошти у сумі 10 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 для спільного проживання з ОСОБА_3

Посилаючись на те, що не повернення витрачених відповідачем 10 000 доларів США на придбання квартири після розірвання шлюбу з його донькою є незаконним утриманням грошових коштів, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_2 8 300 доларів США, що еквівалентно 225 133,35 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вказував, що судом не застосовано положення ст. 1212 ЦК України, яка підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, натомість судом безпідставно застосовано положення ст. 208 ЦК України, яка регулює вчинення правочинів у письмовій формі. Проте, відносини між ним та відповідачем мають не договірний характер, а тому повинні регулюватися главою 83 ЦК України.

За наведених обставин просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив відхилити, а рішення залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами передання коштів відповідачу, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Як встановлено судом 06.09.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - донькою відповідача, зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 708.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Іващенко Т.С., ОСОБА_2 придбав у власність квартиру АДРЕСА_2.

02.09.2015 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що після розірвання шлюбу він домовився з відповідачем, що останній повертає йому кошти у сумі 10 000 доларів США та залишає за собою право власності на квартиру. На момент звернення до суду ОСОБА_2 повернув йому 1400 доларів США.

Посилаючись на те, що після усної домовленості відповідач кошти так і не повернув, ОСОБА_1 вважав, що кошти у розмірі мають бути повернуті як безпідставно отримані у відповідно до вимог, передбачених ст. 1212 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Таким чином, аналіз наведених положень закону вказує на те, що при вирішенні спору про повернення безпідставно отриманих коштів судом при ухваленні судового рішення підлягають встановленню обставини, які становлять основу заявлених вимог, а саме чи передавалися грошові кошти.

Згідно з ч. 2 ст. 179 ЦПК України для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим як вірно встановлено судом першої інстанції в порушення наведених положень закону позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження передання відповідачу коштів у сумі 10 000 доларів США та безпідставного заволодіння ними. В матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження вказаних позивачем обставин часткового повернення коштів у сумі 1 400 доларів США.

Надана позивачем на підтвердження позовних вимог Угода на розміщення вкладу № ДФЛ-283502/38 від 05.10.2012 та заяву на видачу готівки від 05.07.2013 не є належним доказом передання відповідачу коштів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідка, оскільки факт передання грошових коштів не може підтверджуватися показами свідків.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд першої інстанції всебічно і повно з'ясував усі обставини, що складають предмет доказування, дослідив кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/3072/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6251/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.