АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 761/28179/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10119/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

13 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі - Сербін Т.І.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 неустойку за договором поставки в розмірі 61710,46 грн., 3% річних в сумі 4011,89 грн., інфляційні втрати у розмірі 49589,58 грн., збитки в сумі 112094,09 грн., сплачені грошові кошти у розмірі 84595 грн.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 17 квітня 2014 року між сторонами укладено договір поставки №308, відповідно до якого ФОП ОСОБА_4 зобов'язується виготовити та поставити ОСОБА_5 на умовах, в порядку і у відповідності до проектно-ескізної документації вироби столярного виробництва, а також виконати роботи по їх монтажу, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити вироби у кількості та за ціною, встановленої договором.

Зазначив, що на виконання вимог договору, в момент його підписання, 17 квітня 2014 року, сплачено на користь відповідача перший платіж в розмірі 100000 грн.

Після здійснення платежу на користь ФОП ОСОБА_4 17 квітня 2014 року, вироби мали бути поставлені відповідачем в приміщення за адресою: АДРЕСА_1, в строк, який не перевищує 60 днів, тобто не пізніше 15 червня 2014 року.

Також зазначив, що відповідач лише частково виконав свої зобов'язання по договору, а саме поставив панелі для кабінету, вартістю 15405 грн., відповідно до додатку №3 до договору.

Під час монтажу завезених панелей у відповідача виникли труднощі з їх монтажем, через звільнення одного з робітників, який займався такими роботами. Відповідач самостійно неякісно здійснив монтаж панелей. На нарікання позивача щодо якості монтажу обіцяв усунути недоліки. В подальшому під час телефонної розмови повідомив, що самостійно здійснити якісно монтаж панелей він не може, та виконувати умови договору не буде. В іншій частині договір не виконаний. Прострочення поставки товару відповідачем почалось 16 червня 2014 року і триває по сьогоднішній день, оскільки вироби не поставлені до вищевказаного приміщення та не здійсненний їх монтаж.

У зв'язку із викладеним та з врахуванням збільшених позовних вимог, просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 неустойку в сумі 61710,46 грн., 3% річних в сумі 4011,89 грн., інфляційні втрати у розмірі 49589,58 грн., збитки в сумі 112094,09 грн., стягнуті сплачені грошові кошти в розмірі 84595 грн. та суму сплаченого судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 квітня 2014 року між сторонами укладено договір поставки № 308.

Відповідно до п. 1.1. договору поставщик зобов'язується виготовити та поставити покупцю на умовах, в порядку і у відповідності до проектно-ескізної документації вироби столярного виробництва, а також виконати роботи по їх монтажу, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вироби у кількості та по ціні, встановленої договором.

Згідно з п. 6.1.1. в момент підписання договору, позивачем було сплачено на користь відповідача перший платіж, який становить 100000 грн..

Пунктом 4.1. передбачено, що строк поставки постачальником виробів не може перевищувати 60 календарних днів після отримання відповідачем від позивача першого платежу, передбаченого пунктом 6.1.1. договору.

Після здійснення ОСОБА_5 платежу на користь ФОП ОСОБА_4 17 квітня 2014, вироби мали бути поставлені відповідачем в приміщення за адресою: АДРЕСА_1, в строк, який не перевищує 60 днів, тобто не пізніше 15 червня 2014 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Проте, повною мірою погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплати неустойки.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_5 посилався на те, що відповідач лише частково виконав свої зобов'язання по договору поставки від 17 квітня 2014 року, а саме поставив панелі для кабінету, вартістю 15405 грн., відповідно до додатку №3 до договору, неякісно здійснив монтаж панелей та відмовився в подальшому виконувати умови договору.

Проте, всупереч ст..ст. 10, 60 ЦПК України, не довів наявність прострочення чи невиконання зобов'язання належних доказів на підтвердження свої вимог суду не надав.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 ст. 57 ЦК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_5 направляв Відповідачу претензію, з метою досудового врегулювання спору, проте копії зазначеної претензії суду не надав, у зв'язку із чим суд позбавлений можливості встановити її зміст та належність цього доказу щодо даного спору.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 пояснив, що вироби, передбачені договором були поставлені позивачу в повному обсязі та в строки, передбачені договором, проведено їх монтаж, проте позивач акт прийому передачі та виконаних робіт на підписав та відмовився від оплати другого платежу, передбаченого договором (а.с. 88-90 т. 1).

У зв'язку із невиконанням позивачем умов договору ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5, яке виділене в окреме провадження.

На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_4 посилався на акт прийому-передачі столярних виробів та виконаних робіт який позивачем не підписаний.

Відповідно до п. 7 Договору, приймання-передача робіт за кількістю і якістю здійснюється відповідно до умов Договору.

Якщо під час приймання продукції буде виявлена недостача продукції проти даних, вказаних в транспортних і супровідних документах (рахунку-фактурі, специфікації, описи, в пакувальних ярликах та ін.), то результати приймання продукції за кількістю оформляються актом. Акт повинен бути складенні в той же день, коли недостача виявлена, акт про приховані недоліки продукції повинен бути складений протягом 5 днів після виявлення недоліків, тобто, у випадку виявлення невідповідності якості поставленої продукції Позивач мав викликати Відповідача, скласти акт, який встановлює неналежну якість або некомплектність продукції.

Проте позивач не надав доказів, щодо прострочення та невиконання відповідачем умов договору, вжитих ним заходів (акту, претензії, висновку спеціаліста щодо недопоставки товару та неякісного монтажу).

Натомість, як вбачається з акту обстеження житлових умов, комісією встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1, станом на 27 січня 2015 року ремонтні роботи не проводяться у зв'язку із відсутністю коштів (т. 1, а.с. 211).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо невиконання умов договору відповідачем ґрунтуються лише на поясненнях позивача, які не узгоджуються із встановленими обставинами справи та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відтак, колегія суддів вважає недоведеними вимоги ОСОБА_5 щодо стягнення сплачених коштів у розмірі 84595 грн., неустойки за договором поставки та штрафних санкцій у вигляді 3% річних та інфляційних втрат.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення збитків (витрат, пов'язаних з орендою приміщення), суд першої інстанції виходив з того, що зазначені збитки завдані позивачу у зв'язку з невиконанням зобов'язань відповідачем.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Витрати, пов'язані з орендою житлового приміщення для використання її в якості робочого місця адвоката не є такими збитками в розумінні ст. 22 ЦК України.

Крім того, як зазначалося вище, колегія суддів вважає недоведеними доводи позивача щодо прострочення та невиконання відповідачем умов договору поставки № 308 від 17 квітня 2014 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають у зв'язку із їх недоведеністю.

Рішення суду першої інстанції відповідно до ст.. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді