Справа № 524/986/17
Провадження №2/524/1135/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2017 року Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі судового засідання Денисенко Н.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1, законного представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_3 із вказаним позовом, в якому зазначав, що він зареєстрований та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 (ОСОБА_5) в місті Кременчуці Полтавської області. Вказана квартира належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва на право особистої власності на квартиру №203, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради народних депутатів 04.06.1996.

У вказаній квартирі також зареєстрований його син, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проте з 2007 року за вказаною адресою не проживає. Він фактично мешкає разом з матірю ОСОБА_2 за іншою адресою, комунальні платежі не сплачує, звязку з нею не підтримує.

Факт не проживання ОСОБА_4 з 2007 року по теперішній час підтверджується актом про непроживання від 10.02.2017.

Просив суд визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, із правом зняття його з реєстрації за вказаною адресою.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечувала.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконкому Кременчуцької міської ради у судове засідання не прибула, просила врахувати права та інтереси дитини та не допустити їх обмеження.

Представник третьої особи Управління державної реєстрації виконкому Кременчуцької міської ради у судове засідання не прибула, покладалась на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності та взаємозвязку приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 (ОСОБА_5) в місті Кременчуці Полтавської області. Вказана квартира належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва на право особистої власності на квартиру №203, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради народних депутатів 04.06.1996.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сімєю з 1999 року по 2007 рік, проте у зареєстрованому шлюбі не перебували. Мають сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, також зареєстрований у належній позивачу квартирі, проте з 2007 року за вказаною адресою не проживає, що не заперечувалось його законним представником у удовому засіданні.

Після припинення відносин між позивачем та ОСОБА_2, неповнолітній ОСОБА_4 фактично мешкає разом з матірю ОСОБА_2 за іншою адресою, комунальні платежі не сплачує, звязку з ним не підтримує.

Факт не проживання ОСОБА_4 з 2007 року по теперішній час також підтверджується актом про непроживання від 10.02.2017.

Частиною 1 та 2 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч.3 ст. 160 СК України).

Згідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 4 проголошено, що дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Згідно ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р., яка була ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом установлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 30.08.2011, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради.

ОСОБА_4 понад 10 років проживає разом з матірю у вказаній квартирі, жодних дій спрямованих на вселення до квартири позивача, у якій він зареєстрований вчинено не було, що підтверджено сторонами у судовому засіданні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місяця проживання здійснюється остаточно за рішенням суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

У задоволенні позову в частині визнання права позивача на зняття відповідача з реєстраційного обліку необхідно відмовити за безпідставністю, оскільки рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою, відповідно до закону, для зняття особи з реєстраційного обліку органами, які ведуть відповідний реєстр.

Зазначене рішення не призведе до порушення житлових прав неповнолітнього, оскільки останній має право зареєструвати місце проживання за своїм фактичним місцем проживання з матірю, яка є співвласником відповідного житла.

Судові витрати підлягають розподілу згідно ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. 72 ЖК України, ст. 391, 405 ЦК України, ст. 10, 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226, 294, 296 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 17 у буд. № 15 по вул. Тараса Бульби в м. Кременчуці Полтавської області.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у відшкодування судових витрат судовий збір у сумі 320,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Рибалка