Справа № 163/1531/17 Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О.С.
Провадження № 22-ц/773/1537/17 Категорія: 52 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Осіпука В.В., Русинчука М.М.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Турійська районна державна адміністрація Волинської області про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Любомльського районного суду Волинської області від 14вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 14 вересня 2017 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Турійська районна державна адміністрація Волинської області про позбавлення батьківських прав відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.08.2005 року по 04.02.2013 року (а.с. 6). Від шлюбу у них народилось двоє дітей: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є ОСОБА_1, ОСОБА_3, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, виданих відділом реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції Волинської області (а.с. 7-8). ОСОБА_1 05 квітня 2017 року змінила прізвище на - «ОСОБА_1» (а.с. 16).

Відповідно до довідки про склад сім'ї від 25.01.2017 року № 45 та акту про участь батька у вихованні дітей від 27.01.2017 року Клюської сільської ради Турійського району Волинської області діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають разом з матір'ю ОСОБА_1 (а.с. 11,12).

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

За змістом наведених правових норм ухилення від виконання обов'язків батьків з виховання дитини означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків, коли особа має реальну можливість виконати їх, але не вчиняє відповідних дій.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У даній справі судом не встановлено обставин, які беззаперечно підтверджують навмисне свідоме ухилення ОСОБА_3 від виконання ним обов'язків з виховання дітей.

На підтвердження доводів про свідоме ухилення відповідача від участі у вихованні дітей та їх духовному розвитку позивач посилалася на довідки опорного закладу навчально-виховного комплексу «ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназія» смт. Турійськ від 26.01.2017 року, згідно яких батько дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - ОСОБА_3 участі у вихованні дітей не брав, жодного разу не з'являвся на батьківські збори, навчанням не цікавився, та на висновок Турійської РДА Волинської області від 06.03.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3

Крім того, із змісту позовної заяви та пояснень позивача в судовому засіданні, судом встановлено, що між нею та ОСОБА_3 було досягнуто усної домовленості щодо добровільної сплати коштів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 500 (п'ятсот) гривень на кожну дитину, щомісячно і на даний час на виконання цієї домовленності надходять кошти на утримання дітей.

Отже, зазначені позивачем доводи не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки не є беззаперечними доказами ухилення батька від виконання своїх обов'язків з виховання дітей на момент звернення до суду. При цьому судом правильно надано оцінку вказаним вище доказам та зазначено, що висновок органу опіки та піклування є немотивованим та зводиться до формального твердження про відсутність турботи з боку батька, акцентуючи увагу на тому, що останній не забирає дітей із школи, без мотивування чи він має таку можливість перебуваючи в іншому місті. Також суд врахував, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Враховуючи наведене суд першої інстанції повно та всебічно дослідив надані докази, правильно встановив обставини справи, з'ясував характер правовідносин сторін та норми права, які їх регулюють та дійшов правильного висновку, що позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов'язків та свідомого нехтування ним своїми обов'язками, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок Турійської РДА Волинської області від 06.03.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Наведений вище висновок органу опіки та піклування суд вважав недостатньо обґрунтованим, оскільки в ньому не в повному обсязі встановлені обставини, які підтверджують умисне ухилення батька від виховання дитини.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 р. звернув увагу на те, що при позбавленні батьківських прав треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Неврахування положень цієї норми міжнародного права при розгляді справ про позбавлення батьківських прав призводить до того, що в окремих випадках діти невиправдано стають соціальними сиротами. Завдання держави - захистити і підтримати сім'ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 р. наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Любомльського районного суду Волинської області від 14вересня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді