28 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Завгородньої І.М., Кадєтової О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 19 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики в усній формі, за умовами якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 отримав у власність грошові кошти в розмірі 15 000 дол. США.
На підтвердження укладення вказаного договору, 19 вересня 2014 року ОСОБА_5 складено розписку, згідно якої останній зазначив, що бере у ОСОБА_4 в борг кошти в розмірі 15 000 дол. США, які зобовʼязався повернути до 20 жовтня 2014 року.
У звʼязку із тим, що ОСОБА_5 у встановлений строк заборгованість за договором не погасив, ОСОБА_4, з урахуванням уточнень просила стягнути із ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 222 000 грн.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від
17 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 222 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року залишено без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що всупереч вимогам закону та в порушення умов договору ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 отримав у власність грошові кошти в розмірі 15 000 дол. США.
На підтвердження укладення вказаного договору, 19 вересня 2014 року ОСОБА_5 складено розписку, згідно якої останній зазначив, що бере у ОСОБА_4 в борг кошти в розмірі 15 000 дол. США, які зобовʼязався повернути до 20 жовтня 2014 року.
При цьому судами встановлено, що ОСОБА_5 у встановлений договором строк, кошти ОСОБА_4 не повернув.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13.
Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-79цс14.
За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки встановили, що ОСОБА_5 взяті на себе зобовʼязання за договором позики від 19 вересня 2014 року щодо повернення коштів строком до 20 жовтня 2014 року не виконав, а тому заявлена позивачем сума підлягає стягненню із ОСОБА_5
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.
Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,
Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого
2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.В. Кадєтова