САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/5371/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Бакум І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4» Дніпропетровської обласної ради про стягнення заробітної плати за роботу в надурочний час, -

ВСТАНОВИВ:

19.09.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Комунального закладу «Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4 Дніпропетровської обласної ради про стягнення заробітної плати за роботу в надурочний час. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що в період з 08.06.1990 року по теперішній час вона працює в Дніпропетровській міській стоматологічній поліклініці №4 (по зміні назви 03.01.2012 року комунальний заклад «Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4» Дніпропетровської обласної ради). З 10.06.2011 року відповідно до наказу №100-к від 06.06.2011 року її було переведено на посаду завідуючої заботехнічною лабораторією вищезазначеного медичного закладу. На теперішній час вона займає посаду завідуючого зуботехнічною лабораторією-зубного техніка. 10.06.2011 року головним лікарем комунального закладу «Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4» Дніпропетровської обласної ради ОСОБА_2 було видано наказ №102-К, відповідно до якого їй було доручено виконувати обовязки тимчасово відсутнього працівника зубного техніка ОСОБА_3 на термін її відпустки по догляду за дитиною, за межами робочого часу за основною посадою з оплатою праці за фактично відпрацьований час. Враховуючи ту обставину, що зубний технік ОСОБА_3 до відпустки по догляду за дитиною працювала на 0,25 ставки із відрядною системою оплати праці, то починаючи з 10.06.2011 року і до 30.07.2016 року позивач, в визначені графіком робочі дні після закінчення її робочого часу у якості завідуючої зуботехнічної лабораторії, працювала в цьому ж підрозділі зубним техніком, виконуючи при цьому обовязки тимчасово відсутнього працівника з неповним робочим днем на 0,25 ставки відповідно до вимог головного лікаря, викладених у вищевказаному наказі №102-К від 10.06.2011 року. Саме на такому статусі роботи у якості зубного техніка на 0,25 ставки неодноразово наполягав головний лікар при зверненнях до нього про внесення відомостей про виконання нею вищезазначених обовязків до трудової книжки і не вносив до неї таких відомостей, мотивуючи свою відмову тим, що записи про виконання таких обовязків до трудової книжки та особової картки № П-2 також не вносяться. При цьому тривалість робочого тижня позивача у якості завідуючої зуботехнічною лабораторією складала 38,5 робочих годин, тобто 7 годин 42 хвилини на день і таким чином, виконуючи положення наказу №102-К від 10.06.2011 року, лише після відпрацювання цього часу позивач приступала до виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника - зубного техніка ОСОБА_3 Таким чином, позивача на період виконання нею обовязків тимчасово відсутнього працівника не було звільнено від своєї основної роботи завідувача зуботехнічною лабораторією. Позивач зазначає, що вона виконувала обовязки тимчасово відсутнього працівника зубного техніка ОСОБА_3 не під час виконання роботи завідуючої зуботехнічною лабораторією, а вже після закінчення виконання цієї роботи. Таким чином позивач вважає, що виконуючи роботу зубного техніка, працювала надурочно. Відповідно, і оплата зазначеної роботи здійснювалась відповідачем - комунальним закладом «Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4» Дніпропетровської обласної ради не в повному обсязі і не таким чином, як це передбачено діючим законодавством України. Таким чином, позивач зазначає, що враховуючи ту обставину, що обовязки тимчасово відсутнього працівника виконувалися позивачем хоч і без додержання умов і порядку залучення до них, але за розпорядженням та з відома роботодавця, то виконання нею роботи у якості зубного техніка здійснювалось в надурочний час і відповідно оплата цих робіт повинна здійснюватись не на умовах, передбачених колективним договором, а на умовах, передбачених ч.2 ст.106 КЗпП України, тобто в розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації. Враховуючи ту обставину, що тарифна ставка зубного техніка, чиї обовязки виконувала позивач ОСОБА_1 надурочно в період часу з 10.06.2011 року і до 30.07.2015 року складала від 963,00 (девятсот шістдесят три гривні 00 коп.) в червні 2011 року до 1312,00 (одна тисяча триста дванадцять гривень 00 коп.) в липні 2015 року, то згідно розрахунку, заборгованість відповідача - комунального закладу «Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4» Дніпропетровської обласної ради перед позивачем ОСОБА_1 за весь період її роботи надурочно, з урахуванням надбавки за вислугу років в розмірі 20 відсотків, складає: 10084,28 гривень (десять тисяч вісімдесят чотири гривні 00 коп.). Так, відповідно до розрахунку позивача, загальна сума заборгованості по заробітній платі, на думку позивача, за надурочну роботу за вищезазначений період складає 4992,99 гривень.

Крім того, позивач посилається на ті обставини, що дії відповідача спричинили їй не лише матеріальну, а і моральну шкоду. Так, внаслідок зазначених протиправних дій та бездіяльності відповідача вона не отримала належну їй заробітну плату в повному обсязі, хоча і працювала надурочно, внаслідок чого була змушена обмежити себе та членів своєї родини в деяких речах, які були б доступні для неї у випадку сплати їй заробітної плати в повному обсязі. В її родині вона єдина хто працює: її чоловік є інвалідом армії, а син на теперішній момент не працює. Розуміння тієї обставини, що її несправедливо та незаконно позбавили зароблених нею грошей, а також вкрай зневажливе відношення керівництва закладу-відповідача на її спроби відновити свої права дуже сильно вплинуло на неї та на її психологічно-моральний стан. Всі ці обставини нанесли позивачу ОСОБА_1 тяжку психологічну травму. Через різке психологічно-емоційне перевантаження, викликане спричиненою щодо неї несправедливістю, стан її здоров'я значно погіршився: вона стала відчувавати головний біль, частково позбавилася сну. Таким чином внаслідок неправомірних дій відповідача життя позивача змінилося суттєво і змінилося у гірший бік. Негативні зміни, що відбулися у її житті також негативно вплинули на життя її рідних та близьких, яким вона останнім часом не може приділяти такої уваги, як це було раніше, бо частину її думок завжди зосереджено навколо несправедливого та неправомірного поводження з нею у неї на роботі. Протиправні дії посадових осіб відповідача та порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Все перераховане вище, є незаперечною підставою до відшкодування відповідачем завданої позивачу моральної шкоди. Позивач ОСОБА_1 оцінює завдану їй моральну шкоду в 50.000,00 грн. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача КЗ «ДМКСП №4 ДОР», на її користь заробітну плату за роботу в надурочний час в період часу з червня 2011 року по липень 2015 року в розмірі 4992,99 гривень, стягнути з відповідача - Комунальний заклад «Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4» Дніпропетровської обласної ради 50.000,00 гривень у якості відшкодування моральної шкоди.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 та її представники позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позивача необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що наказом №59-К від 23.03.2011 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду техніка зубного в межах 0,5 ст. з 24.03.2011 року з відрядно-преміальною оплатою праці та встановлено її медичний стаж 16 років 01 місяць 08 днів, згідно з яким встановлено надбавку у розмірі 20%, з чим позивач була ознайомлена (а.с.53)

Відповідно до наказу № 100-к від 06.06.2011 року ОСОБА_1 було переведено на посаду завідувача зуботехнічною лабораторією у межах 1,0 ставки (а.с.15).

Згідно з наказом №102-к від 10.06.2011 року ОСОБА_1 було встановлено доплату у розмірі 0,25 ставки за виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника техніка зубного ОСОБА_3 на термін її відпустки по догляду за дитиною. (а.с. 16)

Вищезазначений наказ було видано на підставі її заяви від 03.06.2011 року. Відповідно до даної заяви позивач просила прийняти її за сумісництвом на тимчасову вакантну посаду техніка зубного в межах 0,25 ставки, на період відпустки по догляду за дитиною техніка зубного ОСОБА_3 з 10.06.2011 року за межами робочого часу (а.с. 56).

Відповідно до ст.21 КЗпП України та постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 03.04.1993 року № 245 працівники підприємств, установ, організацій мають право крім основного трудового договору укладати трудові договори про роботу за сумісництвом.

Згідно з п.1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28.06.1993 року № 43 сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у підприємця-фізичної особи.

Згідно ч.1 ст.102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу

Відповідно до ст.105 КЗпП України працівники, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обовязки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своє основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника.

Трудове законодавство містить поняття «сумісництво» і «суміщення». Суміщення професій (посад) здійснюється на тому самому підприємстві в основний робочий час у той самий проміжок робочого часу, що відведений для основної роботи за рахунок збільшення інтенсивності праці та обсягу виконуваної роботи при незмінній тривалості робочого часу. При цьому окремий трудовий договір з працівником не укладається, лише видається по підприємству наказ про допущення працівника до роботи за суміщенням. У штатному розписі підприємства ці посади мають бути визначені як окремі штатні одиниці з відповідними посадовими інструкціями.

Суміщенням професій (посад) є виконання працівником поряд із своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою), в межах робочого часу за основною роботою, на тому самому підприємстві.

Отже, виходячи з аналізу вищенаведеного, робота за сумісництвом це виконання роботи в додатковий час, а суміщення професій (посад) інтенсивна праця в межах встановленого робочого часу поряд з основною роботою.

Твердження позивача щодо тих обставин, що нею виконувалась робота в надурочний час є необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.62 КЗпП України надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня.

Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи тільки в певному переліку виняткових випадків.

Також, відповідно до ст.64 КЗпП України встановлено, що надурочні роботи можуть провадитися лише з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації.

Оскільки вище перелічені обставини не мали місце у випадку спірних трудових відносинах ОСОБА_1, враховуючи та аналізуючи все вище перелічене, суд приходить до висновку, що фактично ОСОБА_1 виконувала роботу за внутрішнім сумісництвом на тому самому підприємстві у вільний від роботи час, а отже заявлені нею позовні вимоги є необґрунтованими, у звязку з чим задоволенню не підлягають.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходить з того, що зазначена вимога є похідною від вимоги про стягнення заробітної плати, а оскільки суд прийшов до висновку, що вимога про стягнення заробітної плати є не обґрунтованою, то і вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 21, 102-1, 105, 232 КЗпП України, ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О.П.Румянцев