Справа № 362/459/16-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/3926/17 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 46 13.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Сушко Л.П.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2016 року у справі за позовом прокурора Києво-Святошинського місцевої прокуратури Київської області в інтересах головного управління Держгеокадастру у Київській області та Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області до ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування рішень сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

у лютому 2016 року Васильківський міжрайонний прокурор Київської області звернувся до суду в інтересах ГУ Держгеокадастру у Київській області та Іванковичівської сільської ради із вказаним вище позовом, який надалі доповнив і мотивував тим, що рішенням Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,2423 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1, а рішенням сільської ради від 25 березня 2009 року затверджено проект землеустрою та передано цю ділянку у власність відповідачу.

На підставі даного рішення 03 квітня 2009 року Управлінням держкомзему у Васильківському районі видано ОСОБА_2 державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку 0,2423 га кадастровий номер НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в АДРЕСА_1.

В ході перевірки законності передачі у власність відповідачу земельної ділянки встановлено, що Іванковичівська сільска рада не розглядала та не приймала на сесіях рішення як щодо надання відповідачу дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,2423 га, так і щодо затвердження проекту землеустрою і передачі цієї ділянки у власність відповідача. Вказані рішення сільської ради від 04 липня 2008 року та від 25 березня 2009 року були складені і підписані головою Іванковичівської сільскої ради ОСОБА_3, який діючи умисно склав і підписав завідомо підроблені рішення сільської ради, а пізніше підписав і скріпив печаткою державний акт на ім'я відповідача.

Дані обставини підтверджуються вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2011 року, яким ОСОБА_3 засуджено за ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України.

Вказує, що спірна земельна ділянка вибула із власності територіальної громади незаконно, з грубим порушенням вимог закону, зокрема статей 116, 118 ЗК України і підлягає поверненню у власність громади.

У зв'язку з наведеним, позивач просив визнати недійсними рішення Іванковичівської сільської ради від 04 липня 2008 року в частині надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,2423 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1 та рішенням Іванковичівської сільської ради від 25 березня 2009 року в частині затвердження проекту землеустрою та передачі ділянки у власність ОСОБА_2, визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та скасувати його державну реєстрацію, а також просив визнати за Іванковичівською сільською радою право власності на земельну ділянку площею 0,2423 га по АДРЕСА_1.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними рішення Іванковичівської сільської ради від 04 липня 2008 року та від 25 березня 2009 року в частині надання дозволу, затвердження проекту землеустрою та передачі ділянки у власність ОСОБА_2, визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та скасовано його державну реєстрацію. В решті позову прокурора відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог і в цій частині ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову прокурора в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Скаргу мотивує тим, що прокурор не обгрунтував підстави представництва ним інтересів сільської ради з огляду на те, що згідно закону він має представляти лише інтереси держави, а повноважень представляти інтереси органів місцевого самоврядування у прокурора немає.

Суд безпідставно прийняв до розгляду заяву прокурора про збільшення розміру позовних вимог, порушивши норми процесуального права. Крім того, суд не врахував, що заява прокурора про збільшення розміру позовних вимог фактично зводиться до зміни підстав і предмета позову, що суперечить ст.31 ЦПК України, а також не оплачено судовий збір, що у свою чергу свідчить про порушення норм процесуального права.

Суд порушив норми матеріального права, визнавши недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, поскільки такий спосіб захисту не передбачений законом і суперечить ст.16 ЦК України, бо визнання недійсним державного акту неможливе без визнання недійсним правочину на підставі якого набуте таке право.

Вимога про визнання права власності на спірну ділянку за державою є неправомірною, оскільки ділянка знаходиться у межах селищної ради і державі ніколи не належала.

Вимога про скасування державної реєстрації державного акту заявлена до неналежного відповідача.

Крім того, оскаржуване рішення суду суперечить практиці Європейського суду з прав людини у питаннях дотримання принципів верховенства права та справедливого балансу між інтересами суспільства і правом особи на мирне володіння майном.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов прокурора, суд обгрунтовував свої висновки тим, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_2 відбулася всупереч вимогам закону.

При цьому суд виходив з того, що оспорювані прокурором рішення Іванковичівської сільської ради від 04 липня 2008 року та від 25 березня 2009 року сільською радою не приймалися, питання про виділення земельної ділянки ОСОБА_2 на засіданнях сесії не розглядалися і не вирішувалися.

Вказані рішення, які слугували підставою для передачі ділянки у власність відповідача, були підроблені головою сільської ради, що стверджується вироком суду, яким того засуджено за вчинення злочину за підробку документів.

Такі висновки суду є правильними і відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст.116 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування (ч.1). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ч.3).

Згідно ст.118 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної місцевої ради за місцезнаходженням ділянки. У заяві зазначаються бажані розмірі та мета її використання (ч.6). Відповідна рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (ч.7).

Згідно ч.9 ст.118 ЗК України відповідна рада розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу ділянки у власність.

За замістом вказаних норм передача земельної ділянки у власність відбувається виключно на підставі рішення відповідної місцевої ради, після розгляду даного питання на сесії ради і голосування депутатів з цього питання, яке б відображало їх волевиявлення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 3 квітня 2009 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2423 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по по АДРЕСА_1 серія НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_2.

Вказаний державний акт видано відповідачу на підставі рішень Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року, яким ОСОБА_2надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,2423 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1, та рішення сільської ради від 25 березня 2009 року, яким затверджено проект землеустрою та передано цю ділянку у власність відповідачки.

Також судом встановлено, що Іванковичівська сільска рада не розглядала та не приймала на сесіях як рішення від 04 липня 2008 року щодо надання відповідачу дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,2423 га, так і рішення від 25 березня 2009 року щодо затвердження проекту землеустрою і передачі цієї ділянки у власність відповідача.

Вказані рішення сільської ради були складені та підписані головою Іванковичівської сільскої ради ОСОБА_3, який діючи умисно в інтересах третіх осіб, склав і підписав завідомо підроблені рішення сільської ради, а пізніше підписав і скріпив печаткою державний акт на ім'я відповідача. Дані обставини стверджуються вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2011 року, яким ОСОБА_3 засуджено за ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України (а.с.28-41).

Поскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що питання про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки площею 0,2423 га у власність ОСОБА_2та питання про затвердження проекту землеустрою і передачі цієї ділянки у власність відповідачу сільською радою не розглядалися і віповідні рішення не приймалися, то складені сільським головою рішення та державний акт на спірну земельну ділянку, видані відповідачці з порушенням вимог закону, без волевиявлення сільської ради на передачу землі у власність, порушують законні права та інтереси територіальної громади, а відтак суд обгрунтовано визнав рішення та державний акт недійсними.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не обгрунтував підстави представництва ним інтересів сільської ради з огляду на те, що згідно закону він має представляти лише інтереси держави, безпідставні.

Згідно ч.2 ст.45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених ч.ч. 2 або 3 ст.25 Закону України «Про прокуратуру».

Звертаючись до суду, прокурор вказав у позові в тому числі, що звертається в інтересах держави в особі державного органу - ГУ Держкомзему у Київській області, на який покладено обов'язок здійснення контролю за дотриманням органами влади та органами місцевого самоврядування, підприємтвами і установами, громадянами України земельного законодавства. Отже, виявлені прокурором порушення при передачі у власність відповідачці земельної ділянки, свідчать про порушення інтересів держави в галузі земельних відносин і обгрунтованість позову прокурора в інтересах держави.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд порушив норми процесуального права, безпідставно прийнявши до розгляду заяву прокурора про збільшення розміру позовних вимог, яка фактично зводиться до зміни підстав і предмета позову, що суперечить ст.31 ЦПК України, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Зі справи вбачається, що прокурор подав позов про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я відповідача, та про повернення спірної ділянки у власність територіальної громади, а у лютому 2016 року доповнив позов вимогами про визнання недійсними рішень Іванковичівської сільської ради від 04 липня 2008 року та від 25 березня 2009 року, на підставі яких виданий цей державний акт, що у свою чергу свідчить не про зміну підстав і предмета позову, як помилково вважає апелянт, а про збільшення позовних вимог, що позивач вправі зробити згідно ст.31 ЦПК України протягом усього часу розгляду справи.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що суд прийняв заяву прокурора про збільшення вимог без сплати судового збору як підставу скасування судового рішення. В даному випадку якщо суд не вирішив питання щодо судового збору, то відповідно до положень ст.220 ЦПК України ухвалюється додаткове рішення, а не скасовується ухвалене, як помилково вважає апелянт.

На думку апелянта, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку не передбачене законом і суперечить ст.16 ЦК України, оскільки визнання недійсним державного акту неможливе без визнання недійсним правочину, на підставі якого набуте таке право. Однак, такі доводи не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Встановлено, що ОСОБА_2 набув права власності на спірну земельну ділянку в порядку безоплатної приватизації на підставі рішення сільської ради, яке було сфальшованим головою сільради, а не на підставі правочину, а отже суд першої інстанції вірно визнав недійсним як рішення, так і державний акт відповідно до положень ст.ст.152, 155 ЗК України, які передбачають захист прав власника шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування, а також акта, виданого владним органом.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року при розгляді справи № 6-93цс 13, предметом якої був спір про визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним за позовом прокурора. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зауважив, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України при розгляді справи № 6-92цс 13.

Колегія суддів вважає доводи скарги щодо неправомірності вимоги прокурора про визнання права власності на спірну ділянку за державою в особі Іванковичівської сільської ради безпідставними, оскільки в цій частині судом відмовлено у позові.

Доводи апелянта про те, що рішення суду суперечить практиці Європейського суду з прав людини у питаннях дотримання принципів верховенства права та справедливого балансу між інтересами суспільства та правом особи на мирне володіння майном є необгрунтованими. При цьому колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Зокрема, практика Європейського суду з прав людини зводиться до того, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

У справі «Федоренко проти України», на рішення Європейського суду з прав людини від 1 червня 2006 року на яку посилається апелянт, встановлено такі обставини. 9 квітня 1997 року заявник продав свій будинок Головному управлінню юстиції в Кіровоградській області. Згідно з договором купівлі-продажу продавець мав виплатити за будинок кошти в розмірі 35 000 грн. в два етапи: 5 та 30 000 грн. відповідно 1 травня та 1 вересня 1997 року. У договорі також зазначалося: «У випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США». В подальшому покупець своєчасно розрахунку за придбаний будинок не провів, а тим часом курс гривні відносно долара США значно знизився, у зв'язку з чим, на думку заявника, він втратив приблизно 6 553 долари США. Зважаючи на такі обставини справи, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше «законні сподівання» на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися «майном» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець «законні сподівання» заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору. За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

За обставинами справи «Стретч проти Сполученого Королівства», на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року також послався апелянт, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з прав людини вказав, що Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Однак у справі, яка переглядається, обставини справи є істотно відмінними.

Так, як зазначав прокурор, ОСОБА_2 набув права власності на спірну земельну ділянку незаконно, в результаті скоєння злочину посадовою особою органу місцевого самоврядування, адже та була передана ОСОБА_2 у власність без винесення сільською радою відповідного рішення, що є обов'язковим згідно закону.

Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки та повернення її у власність територіальної громади.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Отже, обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» та даної справи істотно різняться і не можуть бути взяті до уваги.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Таргоній Д.О.

Судді: Приходько К.П.

Сушко Л.П.