АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київгаз» про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Київгаз» в якому просив визнати відмову ПАТ «Київгаз» у призначенні дати проведення робіт (до 01.01.2018) та у безоплатному встановленні індивідуального лічильника газу у квартирі АДРЕСА_1 для обліку фактично використаного природного газу з 01.01.2018 протиправною та незаконною та зобов'язати ПАТ «Київгаз» встановити конкретну дату проведення робіт (до 01.01.2018) та за рахунок коштів ПАТ «Київгаз» безоплатно встановити індивідуальний лічильник газу в квартирі АДРЕСА_1.

Справа № 757/27307/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11061/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є споживачем газу, який встановлений в належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1. Оскільки він використовує газ тільки для приготування їжі, відповідно до ст. 3 та ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533 звернувся до відповідача із заявами про призначення дати до 01.01.2018р. для безоплатного встановлення індивідуального лічильника газу у вказаній квартирі з метою забезпечення обліку фактично використаного газу. Листами відповідача позивачу було відмовлено, у зв'язку з тим, що встановлення індивідуальних лічильників газу проводиться за рахунок коштів споживача газу в повному обсязі. Вважає відмову відповідача протиправною, оскільки, суперечить нормам Закону № 3533.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне та не правильне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що Закон України від 16.06.2011 -VI № 3533 «Про забезпечення комерційного обліку газу» не передбачає обов'язку встановлювати індивідуальні лічильники в квартири кожного споживача газу, оскільки даний висновок суперечить преамбулі Закону.

Суд першої інстанції не досліджував та не оголошував поданні відповідачем письмові докази, що в свою чергу позбавило апелянта права ознайомитися під час судового засідання та надати свої пояснення з приводу цих доказів. Суд не об'єктивно підійшов до оцінки поданих письмових доказів, порушуючи при цьому вимоги ст. 212 ЦПК, безпідставно надав перевагу поясненням відповідача та листу НКРЕКП від 26.04.2016 №4130/1611/7-16 наданим відповідачем, при цьому не надав оцінки подані позивачем доказів, які мали значення для правильного вирішення справи.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено порушення прав позивача відповідачем, оскільки позивач не надав належних доказів того, що він дійсно звертався до відповідача з вказаними вимогами, а також, у зв'язку із тим, що законом не передбачено обов'язку відповідача невідкладного, безоплатного встановлення газового лічильника у квартирі позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції поверхнево розглянув справу, не взяв до уваги усіх наведених ним доводів для задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог. Позивач може звернутися до суду тоді, коли його права порушені відповідачем.

Звернувшись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідач порушує його право, відмовляючи призначенні дати безоплатного встановлення лічильника газу у квартирі АДРЕСА_1, в якій він проживає.

Проте, з такими вимогами позивача погодитися не можна.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (далі - Закон) постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі - з 1 січня 2018 року.

Згідно пп. а, п.1, ч.1 ст.6 Закону, суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких природний газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

Отже, обов'язок по встановленню лічильників у квартирах, які використовують газ тільки для приготування їж, як у випадку із позивачем, встановлена законом до 1 січня 2018 року, тобто до дати яка ще не настала на час розгляду даної справи.

Закон не встановлює обов'язку для суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу, встановити для кожного споживача конкретної дати виконання таких робіт.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 є передчасними, оскільки станом на період розгляду справи його права ПАТ «Київгаз» не були порушені.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки позивачем не доведено сам факт порушення його прав на час розгляду справи.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року є правильним по суті вимог та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді