У Х В А Л А

27 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2016 року та ухвали Кам᾽янського районного суду Черкаської області від 8 серпня 2016 року в справі за заявою ОСОБА_4 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Кам᾽янського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Райгородської сільської ради Кам᾽янського району Черкаської області, Кам᾿янської районної державної адміністрації Черкаської області про визнання права власності на земельну частку (пай),

в с т а н о в и л а :

Кам᾽янський районний суд Черкаської області ухвалою від 8 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2016 року, залишив без задоволення заяву ОСОБА_4 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Кам᾽янського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Райгородської сільської ради Кам᾽янського району Черкаської області, Кам᾿янської районної державної адміністрації Черкаської області (далі − Кам᾽янська РДА) про визнання права власності на земельну частку (пай).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 18 липня 2017 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі − ЦПК України).

18 серпня 2017 року до Верховного Суду України ОСОБА_4 звернулась із заявою про перегляд ухвалених у справі судових рішень, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме статті 5 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), статті 33 Конституції України, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Закону України від 5 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указу Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сілськогосподарського виробництва», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, статей 323 − 326, 361, 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі − ЦПК України), а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На підтвердження своїх вимог заявниця надала ухвали Верховного Суду України від 23 липня 2008 року, 11 лютого 2009 року, 15 грудня 2010 року, прийняті ним як судом касаційної інстанції, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 червня, 9 липня 2012 року, 12 липня 2017 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення, суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, урахувавши вимоги статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідив наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку та дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається заявниця, не є нововиявленими відповідно до вимог статті 361 цього Кодексу. При цьому суд зазначив, що в разі виникнення труднощів в отриманні даних про можливі звернення ОСОБА_5 до компетентних органів про наділення її земельним паєм та про результати їх розгляду ОСОБА_4 мала право заявити суду клопотання про витребування доказів, але цього не зробила, скориставшись своїми процесуальними правами на свій розсуд.

Надані для порівняння ухвали від 11 лютого 2009 року, 15 грудня 2010 року, 12 липня 2017 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суди касаційної інстанції скасували рішення судів попередніх інстанцій і передали справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвала Верховного Суду України від 23 липня 2008 року про допуск скарги до провадження у зв'язку з винятковими обставинами в порядку, передбаченому статтею 356 ЦПК України, та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2012 року про відмову в допуску справи до провадження за результатами розгляду заяви про перегляд рішення касаційного суду в порядку, передбаченому статтею 360 ЦПК України, постановлені не з остаточним вирішенням спорів у справах із застосуванням норм матеріального права, тому не можуть обґрунтовувати підставу перегляду судового рішення суду касаційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

Надані заявницею ухвали Верховного Суду України від 23 липня 2008 року, 11 лютого 2009 року, 15 грудня 2010 року постановлені в порядку, визначеному главою 2 розділу V ЦПК України, в редакції, яка була чинною до 22 жовтня 2010 року, та не є постановами Верховного Суду України, прийнятими в порядку, визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, а тому не можуть бути підтвердженням невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права як підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Ухвалою від 27 червня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, які відмовили в задоволенні позовних вимог про визнання права на земельну частку (пай) та виділення її в натурі та дійшли висновку про те, що мати позивачки правомірно не внесена до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) та не набула права на неї, оскільки на момент отримання підприємством акта на право колективної власності на землю не була членом КСП «Хлібороб». За відсутності права на земельну ділянку (пай) у матері позивачки за її життя це право не ввійшло і до складу спадщини померлої.

Зазначене судове рішення, надане заявницею для порівняння, та судове рішення, про перегляд якого подано заяву, постановлені у справах з різними фактичними обставинами, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права у подібних правовідносинах.

Наведені в заяві доводи щодо порушення норм процесуального права не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Копії інших різних за змістом судових рішень до заяви не додано.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за заявою ОСОБА_4 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Кам᾽янського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Райгородської сільської ради Кам᾽янського району Черкаської області, Кам᾿янської районної державної адміністрації Черкаської області про визнання права власності на земельну частку (пай), за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2016 року та ухвали Кам᾽янського районного суду Черкаської області від 8 серпня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко