АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Кулікової С.В., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив суд вселити його до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_2. Відповідачка, порушуючи його права, продовжує проживати в квартирі як колишній власник, у зв'язку з чим перешкоджає володіти та користуватися належною йому на праві власності квартирою. Вказував, що він зазнає незручностей та ймовірних у майбутньому втрат у зв'язку з накопиченням відповідачем боргів за користування житлово-комунальними послугами. Він неодноразово приходив до квартири, намагався порозумітися з відповідачкою, однак остання не відчиняла дверей.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши, що відповідачка зареєстрована у спірній квартирі, дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено факту, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні майном.

Судом не враховано, що позивач є єдиним законним власником спірної квартири, а тому має право безперешкодно користуватися своїм майном. Суд першої інстанції грубо порушив право позивача на вільне і мирне володіння належним йому майном, яке закріплене і гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За наведених обставин просив скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20.09.2017 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд апеляційної інстанції належним чином, шляхом направлення судових повісток шляхом розміщення інформації на офіційному сайті Апеляційного суду м. Києва неодноразово повідомляв відповідачку та третіх осіб про розгляд апеляційної скарги. Зворотні повідомлення повернуті на адресу суду з відміткою «За закінченням терміну зберігання».

Згідно практики Європейського суду, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи практику Європейського суду, беручи до уваги те, що суд неодноразово належним чином повідомляв відповідачку та третіх осіб про розгляд апеляційної скарги, останні обізнані про спір між сторонами, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, а також те, що відповідачка особисто приймала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, та зважаючи на те, що особи, які беруть участь у справі повинні цікавитися розглядом справи, колегія суддів вважає, що відповідачка та треті особи повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому наявні підстави для розгляду справи у їх відсутність, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір позики грошей, з урахуванням Договорів про внесення змін та доповнень від 17.02.2011, у розмірі 56 700 доларів США (а.с. 56-57).

В забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань за договором позики 27.11.2009 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, судом встановлено, що 27 листопада 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого відповідачка як майновий поручитель ОСОБА_7 за договором позики від 27.11.2009, зобов'язалася передати квартиру АДРЕСА_2 (предмет іпотеки) в рахунок виконання ОСОБА_7

Пунктом 3 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено, що в разі невиконання боржником зобов'язань за договором позики, сторони домовилися про наступне: при невиконання боржником його зобов'язань за договором позики, вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на належну іпотекодавцю квартиру АДРЕСА_4 переходить до іпотекодержателя.

Додатковими угодами від 22.05.2010 та від 17.02.2011 до Договору про задоволення вимог іпотекодержателя вносилися зміни в частині розміру зобов'язання та строку його виконання.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення боргу залишено без змін, стягнуто з боржника ОСОБА_7 борг за договором позики.

Судом також встановлено, що 27 травня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, про що було повідомлено майнового поручителя ОСОБА_2 та позичальника ОСОБА_7

12 серпня 2016 року на адресу ОСОБА_8 та ОСОБА_2 були направлені вимоги про усунення порушень виконання зобов'язання з повернення боргу за договором позики з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки та добровільне виселення з квартири, що є предметом іпотеки.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує на те, що він є власником спірної квартири, а відповідачка, проживаючи в квартирі, перешкоджає йому вселитися, чим порушує його право вільно володіти та користуватися даною квартирою.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених вимог, оскільки під час розгляду справи не було встановлено та доведено належними доказами, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою та вселенню в квартиру.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, враховуючи наступне.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи щодо здійснення відповідачкою перешкод позивачу для вселення до належної йому на праві власності квартири, що призвело до неправильного вирішення спору.

Так, частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги до ОСОБА_2 про вселення до спірної квартири, то за приписами ст. 179 ЦПК України з боку позивача підлягає доведенню факт того, що відповідачка чинить йому перешкоди у вселенні до квартири, яка належить останньому на праві власності.

Згідно з ч. 2 ст. 179 ЦПК України для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що боржник належним чином не виконував умови договору позики.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 64-68).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково та рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що відсутнє постійне жиле приміщення, яке надається особі одночасно з виселенням, оскільки майно, яке перебуває в іпотеці придбане не за рахунок кредиту (а.с. 69-70).

13.10.2016 на підставі рішення про державну реєстрацію право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 7).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував на те, що він не може вільно володіти квартирою, яка належить йому на праві власності.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено, що відповідачка чинить перешкоди останньому у вселенні до квартири.

Як вбачається матеріалів справи, а саме з довідки Житлово-будівельного кооперативу «Домобудівник-7» № 75 від 08.10.2015, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 39).

В рішенні суду апеляційної інстанції від 16.02.2016 встановлено обставини, що ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_5

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами, які є належними в розумінні ст. 58 ЦПК України, підтверджується, що відповідачка, проживаючи у спірній квартирі, чинить позивачу, як власнику, перешкоди для вселення в квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведених обставин не врахував, належним чином не дослідив матеріали справи, вважаючи, що позивачем не наданого жодного доказу на підтвердження своїх обґрунтувань, що призвело до неправильного вирішення спору.

Згідно положень ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та порушив норми матеріального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає за не обхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати, які він поніс при зверненні до суду.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 157 (одна тисяча сто п'ятдесят сім) грн. 52 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/17566/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12059/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.