АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 та просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 549 797,34 грн., що складається з суми боргу - 139 056,66 грн., пені за прострочення грошового зобов'язання - 407 394,82, 3% річних від простроченої суми - 3 345,85 гривень.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.07.2017 позов задоволено Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 12.08.2015 у розмірі 549 797 грн. та судовий збір у розмірі 5 497,98 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідач завчасно не був належним чином повідомлений про розгляд справи, чим його право на захист порушено. Зазначив, що ОСОБА_4 жодного договору позики з ОСОБА_5 не підписував, кошти не отримував та розписки не писав.

Справа №752/18970/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10584/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, укладеним з позивачем від 12.08.2015, не повернув суму позики, позовні вимоги про стягнення боргу за вказаним договором позики підлягають задоволенню, як обґрунтовані.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 12.08.2015 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідача (позичальнику) грошові кошти у розмірі 5 680 доларів США з терміном повернення боргу до 12.02.2016, про що складено розписку (а. с. 6, 8). Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, позивач зазначає, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, не повернув позику ані у строки встановлені у договорі, укладеному між сторонами, ані в подальшому. ОСОБА_4, починаючи з 12.08.2015 сплатив лише частину боргу у розмір 280 доларів США, що підтверджується підписами на графіку розрахунку за договором позики(а.с. 7).

Позивач зазначає, що відповідач відмовився виконувати умови вищевказаного договору, не повернув залишок боргу, що становить 5 400 доларів США., а тому звернувся із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз вищевказаних норм права дає можливість дійти до висновку про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Матеріали справи свідчать, що 12.08.2015 ОСОБА_4 отримано від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 5 680 доларів США, про що була складена розписка та особисто підписана відповідачем (а. с. 8).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 599 ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другоїстатті 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Пунктом 8 Договору позики передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики (частину позики) згідно графіку, вказаного в п. 2 цього Договору, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню в розмірі 20 відсотків від суми не сплаченого платежу згідно графіку в п. 2, що розраховується за кожний день прострочення зобов'язання по сплаті платежів.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено про наявність заборгованості позичальника, колегія суддів вважає висновки суду про необхідність стягнення заборгованості за договором позики, 3 % річних та пені за прострочення грошового зобов'язання з позичальника правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 жодного договору позики з ОСОБА_5 не підписував, кошти не отримував та розписки не писав, у зв'язку з чим необхідно провести почеркознавчу експертизу не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Про розгляд справи в суді першої інстанції відповідач був обізнаний, що підтверджується матеріалами справи відповідно до зворотних поштових повідомлень (а. с. 15, 40) та оскарження представником ОСОБА_4 - ОСОБА_3 в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження в справі (а. с. 30-31).

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем та його представником не заявлялося клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішення даного питання, яке не досліджувалося судом першої інстанції або в дослідженні якого було неправомірно відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем в порушення зазначених норм права не були надані належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог, повернення ним вказаних коштів.

Разом з тим, позивачем надані суду оригінали Договору позики від 12.08.2015, графік розрахунку за договором позики та розписка про отримання коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_5 за вказаним договором позики.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк