Справа № 2-3789/17
У Х В А Л А

13 травня 2017 року суддя Солом?янського районного суду м. Києва Кізюн Л.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк» про розірвання договору розміщення вкладу (депозиту) та повернення вкладу,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ «Платинум Банк» про розірвання договору розміщення вкладу (депозиту) та повернення вкладу, яка не відповідала вимогам ст.ст. 119, 120 ЦПК України.

Ухвалою суду від 14 квітня 2017 року позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення вказаних судом недоліків протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали, відповідно до ч.1 ст. 121, якою передбачено, що строк для усунення вказаних судом недоліків не може перевищити п'яти днів з дня отримання позивачами ухвали. Крім того, позивачу було роз'яснено, що в разі невиконання вимог суду, позовна заява буде визнана неподаною і повернута йому.

Так, в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху судом вказувалося про те, що згідно вимог ч. 5 ст. 119 ЦПК України, до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Позивач при зверненні до суду з позовною заявою, не додає квитанції про сплату судового збору, посилаючись на вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу звільнення від оплати судового збору, оскільки вважає, що на спірні відносини поширюються приписи даного Закону.

Разом з цим, позивачу було розяснено, що Закон України «Про захист прав споживачів» є нормативно-правовим актом, що регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів розяснено, що оскільки ЗУ «Про захист прав споживачів» не визначає меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму, побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду, доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян.

У позовній заяві позивач посилаються на Закон України «Про захист прав споживачів», однак як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги не стосуються порушень прав відповідно до вказаного закону.

Посилання позивача на те, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки, вирішити спір позивач просить саме на підставі відповідних норм Цивільного кодексу України, а не Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви, правовідносини, які виникли між сторонами, випливають з договору банківського вкладу та не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», а врегульовані § 3 «Банківський вклад» глави 71 Цивільного кодексу України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Зокрема ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тобто, банківський вклад не є ані роботою (діяльністю виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб), ані продажем товару (продукції) у сенсі положень, визначених Законом України «Про захист прав споживачів».

Банк при позичанні коштів у вкладника, для їх розміщення у якості банківського вкладу, не отримує жодної винагороди за користування такими коштами, а навпаки, сплачує проценти (дохід вкладника) за період їх використання. Кошти вкладу (депозиту) аж ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення», а договір про банківський вклад (депозит) не містить понять «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі положень ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відтак, виходячи із змісту позовної заяви вбачається, що спір між сторонами виник саме на підставі договірних відносин, які регулюються ЦК України, а не Законом України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи наведене, твердження позивача про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть бути прийняті до уваги, оскільки правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Законом України «Про судовий збір», який є спеціальним нормативно-правовим актом, а саме статтею 5 визначено пільги щодо сплати судового збору.

Зі змісту статті 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що до переліку позивачів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях споживачі послуг не віднесені.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» не передбачено пільги щодо сплати судового збору споживачів послуг, тому посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів» є безпідставним.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

За майнові вимоги розмір судового збору становить 1% від ціни позову, але не менше 640,00 грн. та не більше 8 000,00 грн., за кожну немайнову вимогу - 640,00 грн.

Так, позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій об'єднано дві позовні вимоги майнового та немайнового характеру.

Тому, враховуючи вищенаведені норми закону, позивачу потрібно було надати суду оригінал документа про оплату судового збору, який би містив відомості про те, за яку саме позовну вимогу сплачується судовий збір, відомості про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, або документи, які підтверджують наявність у позивача пільг при його оплаті.

Позивач отримала копію ухвали 14 квітня 2017 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

05 травня 2017 року на усунення зазначених в ухвалі суду недоліків позивач подала до суду письмові пояснення по справі у формі заяви на виконання вимог ухвали суду від 14 квітня 2017 року про залишення позовної заяви без руху, зареєстровані в канцелярії суду 10 травня 2017 року за Вх. №35242.

Разом з тим, позивачем не сплачено судовий збір, оскільки вона, посилаючись на вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу звільнення від оплати судового збору, вважає, що на спірні відносини поширюються приписи даного Закону.

Позивач вважає, що вклданик за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» / Закон № 1023-XII від 12 травня 1991 року / споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Частиною 7 статті 5 Закону України « Про судовий збір» споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав, були звільнені від сплати судового збору.

Законом № 484- VШ від 22 травня 2015 року до даного Закону були внесені зміни, які набули чинності з 01 вересня 2015 року, і стаття 5 даного Закону викладена в новій редакції, якою визначено перелік осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору.

Згідно зі ст. 5 Закону, який був прийнятий пізніше Закону України «Про захист прав споживачів», з 01 вересня 2015 року споживачі за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав, не відносяться до суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 зазначив, що принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням «застарілих» норм з одного й того ж питання.

Таким чином, Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, положеннями якого визначено порядок справляння судового збору, зокрема, його обчислення, сплата, а також пільги щодо його сплати.

За таких обставин посилання позивача в обгрунтування звільнення від сплати судового збору на Закон України « Про захист прав споживачів» не може прийматися до уваги.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року №6-2128ц16.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов'язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору, не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві або залишення заяви без розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЦПК України питання про відкриття провадження у справі або про відмову у відкритті провадження у справі суддя вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження заяви до суду або закінчення строку, встановленого для усунення недоліків.

Як передбачено пунктами 2 та 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суддя вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з підстав, передбачених законом. Не допускається відмова у відкритті провадження у справі з мотивів недоведеності заявленої вимоги, відсутності доказів, пропуску позовної давності та інших не передбачених законом підстав.

Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву буз руху та повертати заявнику.

Особи, які беруть участь у справі, як визначено ч.3 ст. 27 ЦПК України, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно з ч. 2 ст. 121 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119, 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

При цьому питання про відмову у відкритті провадження не вирішується.

Таким чином, зазначені в ухвалі суду від 14 квітня 2017 року недоліки, позивачем не усунуто, судовий збір не сплачено.

Оскільки на час вирішення питання про відкриття провадження у справі позивач не усунув зазначені в ухвалі суду про залишення заяви без руху недоліки у встановлений судом строк, то позовну заяву слід повернути позивачеві.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 121 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Керуючись ст. 121 ЦПК України,-

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк» про розірвання договору розміщення вкладу (депозиту) та повернення вкладу - повернути позивачеві.

Роз?яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали до Апеляційного суду м. Києва через районний суд.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн