АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №757/100/15-ц Головуючий в І інстанції: Гладун Х.А.
апеляційне провадження № 22-ц/796/7668/2017 Доповідач Заришняк Г.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарях - Крічфалуши С.С., Ткаченко І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Самойлової Євгенії Олександрівни, діючої в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А :

ПАТ «Дельта Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обгрунтування позову Банк зазначав, що 21.02.2008р. між АКІБ «Укрсиббанк», який в подальшому змінив свою організаційну форму на ПАТ «Укрсиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого відповідачці було надано кредит в розмірі 80 000 доларів США з кінцевим терміном його повернення 21.02.2018р. та з оплатою 13,90% річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачкою 21.02.2008р. був укладений договір іпотеки № 77950, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить відповідачці на праві власності. Оскільки відповідачка ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, утворилась заборгованість на загальну суму 1 936 748,74 грн.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. В зв'язку з чим позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є нерухоме майно для задоволення вимог в розмірі 1 936 748,74 грн., шляхом передачі Іпотекодержателю предмета іпотеки у власність, визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року у задоволені позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідачки проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним.

Представник ПАТ «Дельта Банк», в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не сповістив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 21.02.2008р. між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого відповідачці надано кредит в розмірі 80 000 доларів США з кінцевим терміном його повернення 21.02.2018 р. та з оплатою 13,90% річних за користування кредитом. Відповідно до умов кредитного договору відповідачка взяла на себе зобов'язання погашати кредит, сплачувати нараховані проценти за користування кредитом відповідно до графіку погашення заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та відповідачкою 21.02.2008р. був укладений договір іпотеки № 77950, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить відповідачці на праві власності.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором ПАТ «Укрсиббанк» передає ПАТ «Дельта-Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Укрсиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях та внаслідок такої передачі до ПАТ "Дельта Банк" перейшло право вимоги до боржників щодо повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Як встановлено судом, відповідачка не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, зокрема, не погашає в добровільному порядку заборгованість за кредитом, відсотками, в зв'язку з чим у останньої утворилась заборгованість, яка станом на 01.10.2014р. становить 1 936 748,74 грн., та складається із 941 410,74 грн. - заборгованості за кредитом; 995 337,99 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 07 червня 2014 р. набрав законної сили Закон України «По мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово відчужений.

Колегія суддів з такими висновками суду погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 4.1.1 договору іпотеки, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем, іпотекодержатель має право в разі порушення іпотекодавцем зобов'язань звернути стягнення на предмет іпотеки.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 ЦК України «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання.

Таким, чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 ст. 2 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справах 6- 46цс15, 6-57цс15.

Судом першої інстанції у порушення вимог ст. 360-7 ЦПК України вказані правові висновки Верховного Суду України при вирішенні даного спору не враховані, рішення суду було ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

На підставі ч.3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено ЦК України лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851 цс 15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс 16, аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотеко держателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку").

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України і у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

Пунктом 4.1. Договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право звернення стягнення та предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором, або будь-якого зобов'язання, що забезпечується іпотекою за цим договором, у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки та в інших випадках відповідно до законодавства.

У відповідності з п. 4.2 зазначеного договору звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання відповідно до умов цього договору та Закону України "Про іпотеку".

Звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 договору іпотеки та Закону України "Про іпотеку".

У розділі 5 вказаного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, одним із способів здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку" (п. 5.2.1).

Отже, за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є одним із способів позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 вказаного Закону.

З огляду на дані обставини у контексті положень Закону України «Про іпотеку» та правових позицій Верховного Суду України щодо застосування цього Закону, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову.

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» за його безпідставністю, тобто з інших підстав.

Керуючись ст.ст.303, 307,309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Самойлової Євгенії Олександрівни, діючої в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної з моменту проголошення й може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: