Справа № 527/1357/17
провадження 2/527/660/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді - Олефір А.О.,

за участю секретаря - Волик Л.І.,

представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В своїй заяві позивач зазначив, що 03.12.2015 року близько 19:30 хв. на вул. Гвардійській в смт. Градизьк Глобинського району на нього було скоєно наїзд автомобілем НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_5 Відповідно до постанови слідчого Глобинського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_6 від 23.05.2017 року кримінальне провадження № 0001130 за фактом цієї ДТП закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Внаслідок ДТП він отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, переніс дві операції та тривалий час перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. На лікування ним було витрачено 23779,19 грн. Крім того, в звязку з тим, що він перебував на лікуванні з 03.12.2015 року по 04.04.2016 року, він має право на відшкодування шкоди, повязаної з тимчасовою втратою працездатності, також внаслідок ушкодження здоровя зазнав моральних страждань. Посилаючись на викладене, позивач просив суд, стягнути з відповідача на його користь 101339,19 грн. з яких: 23779,19 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; 27560, 00 грн. шкоди, повязаної з тимчасовою втратою працездатності; 50000,00 грн. моральної шкоди.

Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із зазначених в позові підстав.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову із підстав викладених в письмових заперечення та крім того, пояснили суду, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження ступеню втрати працездатності, також позивачем надано довідку з місця роботи у якій зазначено місцезнаходження роботодавця м. Київ, разом з тим з пошуку відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходження зазначеного підприємства Донецька область, м. Словянськ, вул. Світлодарська, буд. 4, поверх 2, що ставить під сумнів те, що позивач працював та достовірність зазначеної довідки. Крім того, з чеків наданих суду не видно, що ліки зазначені в них, витрачено на лікування позивача, оскільки позивачем не надано суду ніякого доказу, що саме ці ліки були йому призначені лікарем, з чеків на оплату комплектів імплантів вбачається, що платником зазначено «Шелест Елена Ивановна», а не позивача. Крім того, ДТП сталося з вини ОСОБА_5, що зазначено в постанові слідчого, в діях ОСОБА_4 відсутні порушення правил дорожнього руху. Також ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного спяніння.

Вислухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.

З постанови про закриття кримінального провадження від 23.05.2017 року вбачається, що 03 грудня 2015 року, приблизно 19 год. 30 хв., в темний час доби, по вул. Гвардійській в напрямку вулиці Старокиївської в смт. Градизьк Глобинського району Полтавської області рухався автомобіль НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 Наближаючись до зупинки громадського транспорту «Лікарня», з показань ОСОБА_5, пішохід ОСОБА_4, який рухався в попутному напрямку з велосипедом в руках, раптово почав перетинати проїжджу частину, рухаючись поза межами пішохідного переходу, з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля, тим самим порушив вимоги п.п.4,7, 4.14 а), б) «Правил дорожнього руху України» та в межах смуги руху автомобіля «ВАЗ-210430-20», водій ОСОБА_5 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 В результаті наїзду пішохід ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 43 від 11.05.2016 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Відповідно до висновку авто технічної експертизи № 234 від 16.05.2017 року, в умовах даної події водій автомобіля «ВАЗ-210430-20» ОСОБА_5 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода, шляхом екстреного гальмування. У даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «ВАЗ-210430-20» ОСОБА_5 будь-яких невідповідностей з вимогами «Правил дорожнього руху України», які б з технічної точки зору знаходилися в причинному звязку з виникненням даної пригоди, не вбачається (а.с.4).

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, укладеним на основі повно і всебічно зясованих обставин. Суд оцінює незалежність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє транспортним засобом, використання, зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку.

На підтвердження завданої шкоди, позивачем надано суду рахунки на комплекти імплантатів для остеосинтезу малогомілкової та великогомілкових кісток, квитанції на їх оплату та квитанції на придбання ліків (а.с.8-14).

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що з чеків наданих суду не видно, що ліки зазначені в них, витрачено на лікування позивача, оскільки позивачем не надано суду ніякого доказу, що саме ці ліки були йому призначені лікарем, з чеків на оплату комплектів імплантів вбачається, що платником зазначено «Шелест Елена Ивановна», а не позивача.

Надаючи оцінку доказам наданим позивачем, а також твердженням представника відповідача суд зазначає наступне.

Відповідно до Виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 6142 ОСОБА_4, останній перебував на стаціонарному лікуванні в період з 03 грудня 2015 року по 16 грудня 2015 року з діагнозом: закритий перелом с/з обох кісток правої гомілки, 04.12.2015року зазнав оперативного втручання (а.с.5).

Як вбачається з копій листків непрацездатності, ОСОБА_4 в період з 17.12.2015 року по 04.04.2016 року перебував на амбулаторному лікуванні (а.с. 6-7).

З чеку на оплату комплекту імплантів вбачається, що платником зазначено ОСОБА_9, яка є дружиною ОСОБА_4, тому зазначений доказ є належним доказом понесених витрат на їх придбання (а.с.10).

Надаючи оцінку наданим позивачем фіскальним чекам на придбання ліків суд зазначає наступне.

Фіскальний касовий чек на товари або послуги - це розрахунковий документ, надрукований реєстратором розрахункових операцій при проведенні розрахунків за продані товари або надані послуги.

Придбання ліків згідно наданих фіскальних чеків (а.с.11-14) відбувалося в період коли ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, тому суд вважає їх належним доказом понесених витрат на їх придбання.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем надано суду належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат на лікування, разом з тим, позов підлягає частковому задоволенню, оскільки за підрахунками суду згідно наданих чеків позивачем було витрачено на лікування 23623,19 грн.

Стосовно позовної вимоги в частині відшкодування шкоди, повязаної з тимчасовою втратою працездатності.

Відповідно до ст. 1197 ЦК України, фізична особа має право на відшкодування втраченого внаслідок ушкодження здоровя заробітку (доходу).

Згідно ч.1 ст. 1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

На підтвердження перебування у трудових відносинах, позивачем надано суду довідку, видану Товариством з обмеженою відповідальністю «Славтрейд Агро», у якій зазначено, що ОСОБА_4 працював у зазначеному підприємстві з 02.04.2012 року по 03.04.2016 року на посаді пресувальник-віджимач харчової продукції 2 розряду, в якій зазначено його сукупний дохід за період з 01.04.2015 року по 04.04.2016 року (а.с.15).

Представник відповідача, як підставу для відмови в позові у цій частині зазначив те, що з пошуку відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходження зазначеного підприємства Донецька область, м. Словянськ, вул. Світлодарська, буд. 4, поверх 2, а у довідці наданій позивачем зазначена адреса: м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, буд. 29-а, офіс 2, що ставить під сумнів те, що позивач працював та достовірність зазначеної довідки (а.с.69-70).

Надаючи оцінку зазначеним обставинам, суд зазначає наступне.

Позивачем надано суду оригінал довідки, який містить мокру печатку підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Славтрейд Агро», ідент. код 36569312. Зазначення різних адрес у бланку на якому викладена зазначена довідка та у пошуку не свідчить про те, що зазначене підприємство не існує. Крім того, із наданого представником відповідача пошуку вбачається, що зазначене підприємство не перебуває у процесі припинення, тому суд дійшов висновку, що зазначена довідка є належним та допустимим доказом на підтвердження перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 зазначав при дачі пояснень також, що він перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Славтрейд Агро» (кримінальне провадження а.с. 17 ).

Свідок ОСОБА_7 також пояснила суду, що вона разом з ОСОБА_4 працювала в ТОВ «Славтрейд Агро», останній був офіційно працевлаштований.

Вирішуючи питання стосовно розміру, який підлягає стягненню, суд виходить з того, що розмір заробітної плати ОСОБА_4 є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, тому відповідно до ч. 1 ст. 1197 ЦК України, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Потерпілий перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у період з 03 грудня 2015 року по 04 квітня 2016 року, тобто 4 місяці, розмір мінімальної плати за цей період становив 1378, 00 грн. (5*1378=6890,00 грн. на місяць, 6890,00*4 27560,00 грн.), тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди.

Згідно частини 2 статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Виходячи з обставин справи та наведених норм закону, на відповідача, як володільця джерела підвищеної небезпеки покладено обовязок по відшкодування завданої ним шкоди, в тому числі моральної шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснено, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Під «умислом потерпілого» в даній нормі розуміється умисел потерпілого на завдання шкоди, якщо ж особа навмисно порушила ПДР і свідомо допускала завдання їй шкоди джерелом підвищеної небезпеки, підстав для звільнення особи відповідальної за шкоду, від обовязку відшкодувати шкоду немає, оскільки відсутній умисел на завдання шкоди.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує, що ДТП відбулося з вини самого потерпілого ОСОБА_4 внаслідок порушення ним п.п. 4.7, 4.14 а), б) Правил дорожнього руху України.

Крім того, як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, який здійснював виїзд на місце ДТП швидкою допомогою, він запідозрив, що ОСОБА_4 перебував у стані алкогольного спяніння, але він від проходження медичного огляду відмовився (кримінальне провадження а.с. 18). Перебування ОСОБА_4 в момент вчинення ДТП в стані алкогольного спяніння підтверджується також наданим ним поясненням (кримінальне провадження а.с.17) .

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення зазначених норм закону, надані суду докази, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 грн., тому позов в цій частині підлягає до часткового задоволення.

Вирішення питання щодо стягнення судового збору.

Позивачем, якого звільнено від сплати судового збору при подачі позову до суду, було заявлено дві позовні вимоги: майнового характеру, а також про відшкодування моральної шкоди, тому відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1280 грн.

Керуючись ст. ст. 23, 1167, 1168, 1187, 1193, 1197 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 169, 209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4 61183,19 коп. (шістдесят одну тисячу сто вісімдесят три грн. 19 копійок) з яких:

-23623,19 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди;

-27560, 00 грн. шкоди, повязаної з тимчасовою втратою працездатності;

-10000, 00 грн. моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 1200,00 грн. (одну тисячу двісті гривень 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Глобинський районний суд Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 15 грудня 2017 року.

Суддя А. О. Олефір