Справа № 591/749/17
Провадження № 2/591/1128/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

з участю секретаря Кальченко М.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Управління Державної міграційної служби у Сумській області, Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

10 лютого 2017 року позивач ОСОБА_4, через свого представника, звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтував тим, що рішенням Сумської міської ради у 1995 році йому було надано у користування службове приміщення однокімнатна кварта за адресою: АДРЕСА_1 на склад сімї із трьох чоловік: позивач, дружина ОСОБА_7, донька ОСОБА_8 (відповідачі по справі), які у 1996 році зареєструвалися у вказаній квартирі. Однак у 2001 році позивач розірвав шлюб з ОСОБА_7, яка згодом уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_6. Після розірвання шлюбу колишня дружина, забравши свої речі та доньку, виїхала зі спірної квартири. Відповідач у 2001 році уклав новий шлюб з ОСОБА_9, яка проживає в квартирі з позивачем. Донька позивача ОСОБА_2, народивши у 2013 році доньку ОСОБА_5, зареєструвала останню за своїм місцем реєстрації, тобто в спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки відповідачі не проживають у квартирі тривалий час, не несуть затрат по утриманню квартири в якій вони зареєстровані, і він несе додаткові витрати. Крім того, позивач вказує, що він позбавлений можливості оформити субсидію. Позивач вказує, що відповідачі за власною волею не проживають за місцем своєї реєстрації, а тому просив визнати їх такими, що втратили право користування житлом.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити.

Відповідачі проти позову заперечували з таких підстав. Зазначають, що спірна квартира була виділена міськвиконкомом у 1995 році на сімю з трьох осіб: ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_7 (на даний час ОСОБА_6А.) та їх донька ОСОБА_8 (на даний час ОСОБА_2М.). Відповідачі вказують, що у березні 2001 року позивач вигнав сою дружину з донькою з квартири, і вони вимушені були піти проживати до матері відповідачки. Рішенням суду від 03.04.2001 року шлюб між подружжям було розірвано, і через чотири місяці позивач одружився з іншою жінкою ОСОБА_9 Відразу ж з 2001 року почались судові процеси, ініційовані позивачем ОСОБА_4, про визнання його колишньої дружини та доньки втратившими право проживання у спірній квартирі, в задоволенні яких відмовлялось, та за зустрічними позовами колишньої дружини та доньки про вселення до спірної квартири, які судами задовольнялись. Відповідачі вказують, що рішеннями судів від 29.12.2003 року та від 31.03.2010 року їх позови до ОСОБА_4 про вселення задоволено і зобовязано ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні квартирою та звільнити в житловій кімнаті місце для речей позивачів. Колишня дружина і донька вселились, і завезли у квартиру власні речі, однак ОСОБА_4 створив їм неприйнятні умови для проживання, а їх речі в подальшому викинув.

Відповідачі вказують, що позивач та його дружина ОСОБА_9 продовжують створювати їм перешкоди для проживання у квартирі, міняють замки, не допускають у квартиру, вчиняють конфлікти та сварки, а крім того, позивач та його дружина довели квартиру до жахливого антисанітарного стану, в квартирі бруд, пліснява, сморід, захаращеність, тому без проведення ремонту там проживати небезпечно для здоровя, особливо для малолітньої дитини. Відповідачі вказують, що вони частково оплачують комунальні послуги за спірну квартиру. Відповідачі зазначають, що вони не мають у власності іншого житла. В звязку з цим заперечують проти позову, та наполягають на тому, що вони не з власної воли не проживають у спірній квартирі, а такі перешкоди їм утворює позивач, всі дії якого направлені на те, щоб зняти відповідачів з реєстрації та приватизувати квартиру на одного себе, тим самим позбавивши відповідачів їх законного права на приватизацію.

Допитана в суді свідок ОСОБА_9, нинішня дружина позивача, пояснила, що з 2001 року проживає у спірній квартирі разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 Коли вони стали проживати разом, в квартирі були голі стіни, тому що колишня дружина ОСОБА_6 все вивезла. Після 2001 року його колишня дружина і донька приходили до квартири, у них були ключі, коли їх вселили. Взагалі їх вселяли до квартири три рази. Свідок вважає, що їх вселяли тільки на папері, а насправді вони не вселились. Відповідачі в квартирі не ночували, речей не завозили. Останній раз, коли ОСОБА_6 та ОСОБА_2 приходили до квартири, ОСОБА_4 сказав, що вони не отримають в цій квартирі ні сантиметра. ОСОБА_6 пропонувала різні варіанти: обміняти цю квартиру на будинок у селі Верхня Сироватка, який належить батькам її нинішнього чоловіка ОСОБА_6, або зробити в квартирі косметичний ремонт та продати її, а гроші поділити, або купити малосімейку, а цю квартиру віддати ОСОБА_2, щоб та переоформила її та використовувала як салон краси. Але свідок з чоловіком не погодились, тому що за ці кошти вони собі житла не куплять. Також свідок пояснила, що неповнолітня дитина донька ОСОБА_2 ніколи в спірній квартирі не була. Свідок також пояснила, що за комунальні платежі сплачує вона, особливо де значні платежі наприклад опалення, а за газ дійсно останні місяці три сплачували відповідачі. Дійсно раніше був борг за комунальні платежі, який погашали відповідачі. Свідок пояснила, що ОСОБА_6 також поводить себе не добре по відношенню до колишнього чоловіка, може зателефонувати вночі.

Допитана в суді свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона сусідка, і проживає в будинку з 1981 року, знає як вселялися ОСОБА_4 з дружиною. Коли вони розлучились, то ОСОБА_6 вивезла всі речі з квартири. З якого часу ОСОБА_4 живе з ОСОБА_9, свідок не памятає. Деякий час вони з ОСОБА_9 жили в приміщенні колясочної. Після того, як ОСОБА_4 і ОСОБА_9 стали жити разом, то ОСОБА_6 і ОСОБА_2 приходили неодноразово до квартири. Свіок пояснила, що вона неодноразово була у квартирі сусідів, і бачила, що крім ОСОБА_4 і ОСОБА_9, там ніхто інший не проживає, не ночує. Додаткових спальних місць там немає. Дитячих речей там також немає. Зі слів ОСОБА_9 свідок знає, що ОСОБА_6 за квартиру не платила, судилась разів десять, і вселялась. Ремонт там дійсно треба робити, бо там все обірвано. Там ремонт не робився з тих пір, як у квартиру вселились. Маленькій дитині там проживати не можна.

Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що окрема, упорядкована однокімнатна квартира АДРЕСА_2, закріплена за управлінням міського господарства, рішенням адміністрації № 129-в від 03 жовтня 1995 року надана слюсарю-сантехніку ВЖРЕУ-3 ОСОБА_4, проживаючому з сімю у складі 3-х чоловік: він, дружина ОСОБА_7, донька ОСОБА_8 та рішенням виконавчого комітету Сумської міської народних депутатів №629 від 21 листопада 1995 року включена у число службових. Дана обставина підтверджується Архівним витягом (а.с.8).

Судом встановлено, що 13 липня 2001 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.9).

ОСОБА_7 08 січня 2005 року, уклавши шлюб повторно, змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с.11).

Позивач ОСОБА_4 27 грудня 2001 року уклав шлюб з ОСОБА_9 (а.с.10).

Відповідач ОСОБА_8 20.11.2010 року уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.149).

22.02.2013 року у відповідачки ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_5 (а.с.150).

З копію довідки, виданої 02 лютого 2017 року ТОВ КК «Сумитехнобудсервіс», вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_4, колишня дружина ОСОБА_6, донька ОСОБА_2, онука ОСОБА_5 (а.с.12).

Квартира не приватизована.

Відповідач ОСОБА_6 зверталась з заявою по виключення спірної квартири зі списку службових (а.с.151).

На вказане звернення ОСОБА_6 було повідомлено Управлінням житлової політики Сумської міської ради, що для подальшого розгляду питання виключення квартири з числа службових ОСОБА_4 повинен особисто зявитися до Управління житлової політики і написати заяву від свого імені (а.с.158).

Судом також встановлено, що між сторонами складись конфліктні відносини щодо прав користування спірною квартирою, і конфлікт не вирішено з 2001 року по даний час.

Так, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29.12.2003 року відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а зустрічний позов ОСОБА_7 про вселення їх з неповнолітньою донькою до квартири задоволено.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25.05.2009 року відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с.127-130).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25.05.2009 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення (а.с.133-137).

З копій квитанцій вбачається, що відповідача частково оплачують окремі комунальні витрати на спірну квартиру (а.с. 141-148).

З наданих відповідачами фотокарток вбачається, що спірна квартира перебуває у антисанітарному захаращеному стані, на стінах пліснява, шпалери відпали (а.с. 155-164).

Судом встановлено, що спірна квартира є комунальною власністю, сторони є наймачами квартири, а тому спірні правовідносини врегульовані нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.

Порядок вселення до жилого приміщення членів сімї наймача врегульований ст. 65 ЖК України, згідно якого наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Відповідно до ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення у випадках і у межах строків, установлених частиною 1, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачами та членами сімї, які проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

В даній справі судом встановлено, що ОСОБА_4 та члени його сімї: дружина та донька на законних підставах вселилися в спірне жиле приміщення у 1995 році та проживали там спільно до 2001 року.

Посилання позивача на ту обставину, що його донька ОСОБА_2 незаконно, без його письмової згоди зареєструвала у спірній квартирі свою доньку ОСОБА_5 суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до положень ст. 65 ЖК України, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Стосовно посилань позивача на те, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 добровільно покинули квартиру, втратили інтерес та з власної волі не бажають проживати в ній, і більше шести місяців не проживають у спірній квартирі без поважних причин, і тому втратили право користування житлом, то суд критично ставиться до цих доводів, виходячи з наступного.

Так, відповідачі зазначали, що вони вимушено покинули квартиру, так як в сімї склалась конфліктні відносини, і цю обставину (стосовно неприязних відносин в сімї) позивач сам зазначив у позові, а також підтвердили і свідки з боку позивача.

Також свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердила ту обставину, що її чоловік ОСОБА_4 не бажає проживання колишньої дружини та доньки у спірній квартирі, так як вважає, що вони не мають такого права, і сказав, що їм у цій квартирі не дістанеться не сантиметра.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В разі поважності причин відсутності понад встановлені строки (перебування у відрядженні, у осіб які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї, тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Зважаючи на вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідачі виїхали зі спірної квартири не добровільно, а під тиском та в звязку з конфліктами у сімї, а потім не мали можливості вселитися до спірної квартири, і декілька разів звертались до суду з позовами про вселення, так як позивач перешкоджав їм користуватися квартирою та зробити ремонт у квартирі, а сама квартира перебувала у антисанітарному стані.

При цьому посилання представника позивача на ту обставину, що відповідачі добровільно покинули спірне житло не заслуговують на увагу, оскільки ще судом у іншій справі було встановлено, що відповідачі не проживали у спірному житлі з поважних причин, так як квартира є однокімнатною, позивач проживає в ній зі своєю дружиною, з якою у відповідачів складися неприязні відносини, а тому позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 61, 65, 71, 72, 163 ЖК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Управління Державної міграційної служби у Сумській області, Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду, а у разі відсутності особи у судовому засіданні з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено у пятиденний строк з дня закінчення розгляду справи.

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Г.В.Кривцова