УХВАЛА

іменем україни

26 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним та скасування рішень щодо державної реєстрації нерухомого майна за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником - ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 28 липня 2015 року їй на праві власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

29 липня 2015 року за життєвих обставин, що склались, вона була змушена подарувати вказану квартиру своєму старшому сину - ОСОБА_4, який 9 вересня 2015 року уклав договір купівлі-продажу цієї квартири з ОСОБА_5

1 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір оренди даної квартири строком на 6 місяців.

Позивачка вказувала на те, що договір дарування квартири є таким, що суперечить закону, а тому наявні підстави для визнання його недійсним як фіктивний, оскільки при укладенні вказаного договору його сторони знали, що договір виконаний не буде і укладається з єдиною метою - уникнути позбавлення її сім'ї єдиного житла.

Такі обставини обумовлені тим, що 2 серпня 2012 року вона із чоловіком уклали договір позики з ОСОБА_7, на підставі якого позичили у нього 570 тис. грн, зобов'язались повернути борг до 2 серпня 2014 року. При цьому ОСОБА_7 вимагав у них надати у заставу спірну квартиру, однак вони на такі умови не погодились і передали у заставу транспортні засоби (тягач, причіп рефрижератор). 7 липня 2015 року ОСОБА_7 складено розписку про те, що з ним проведено повний розрахунок за вказаним договором позики. Однак, 21 липня 2015 року останній направив на адресу позивача вимогу про повернення боргу, зазначивши, що ця вимога направляється для усунення порушень, які виникли внаслідок невиконання подружжям ОСОБА_3 умов договору позики грошових коштів від 15 березня 2012 року. При розмові з ОСОБА_7, останній погрожував, що у випадку незадоволення висунутих ним вимог, він зробить все можливе, щоб забрати спірну квартиру.

Також про фіктивність правочину свідчить надане в день посвідчення оспорюваного правочину доручення від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_3, згідно з яким ОСОБА_4 уповноважив від його імені розпоряджатися подарованою йому квартирою на власний розсуд позивача.

Крім того, позивачка зазначала, що до цього часу вона зі своєю сім'єю проживає у спірній квартирі.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 просила визнати вказаний договір дарування квартири недійсним, скасувати рішення про зняття з державної реєстрації цієї квартири та скасувати рішення про її державну реєстрацію за договором купівлі-продажу, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року рішення міського суду скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Євстратовою О.О. і зареєстрований в реєстрі за № 948.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин щодо фіктивності оспореного договору дарування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що договір дарування від 29 липня 2015 року було укладено сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки ОСОБА_10, маючи разом із його дружиною ОСОБА_3 невирішеним майновий спір з ОСОБА_11, який міг потягнути за собою накладення арешту на належну йому квартиру та її примусову реалізацію, яка була єдиним його та його дружини житлом. При цьому зазначав, що за порадою адвоката ОСОБА_7 подарував 28 липня 2015 року цю квартиру своїй дружині ОСОБА_3, яка наступного дня без наміру створення правових наслідків уклала договір дарування цієї ж квартири із своїм старшим сином ОСОБА_4 Того ж дня ОСОБА_4 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 бути його представником у стосунках зі всіма фізичними та юридичними особами у будь-яких підприємствах, установах та організаціях, органах нотаріату, місцевого самоврядування, тощо, з різного роду питань, в тому числі і з правом продажу від його імені спірної квартири. При цьому документи, що стосуються цієї квартири, та примірник договору дарування залишились на зберіганні у ОСОБА_3, яка разом із ОСОБА_10 проживали тоді та досі продовжують проживати у спірній квартирі.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до договору дарування квартири від 28 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_10, як дарувальником з однієї сторони, та ОСОБА_3, як обдарованою з іншої сторони, ОСОБА_10 передав безоплатно, без встановлення будь-яких обов'язків майнового або немайнового характеру у власність подарував, а ОСОБА_3 прийняла у власність належну дарувальнику квартиру АДРЕСА_1. Станом на час укладення вказаного договору спірна квартира належала дарувальнику на праві власності на підставі: 1) свідоцтва на право власності на житло, виданого 25 березня 1999 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення від 25 березня 1999 року; 2) свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 9 квітня 2002 року державним нотаріусом першої Вінницької державної нотаріальної контори; 3) договору дарування частини квартири, посвідченого 18 травня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 липня 2015 року спірна квартира була зареєстрована в реєстрі за ОСОБА_3

На наступний день, згідно з договором дарування квартири від 29 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3, як дарувальником з однієї сторони, та ОСОБА_4, як обдарованим з іншої сторони, ОСОБА_3 передала безоплатно, без встановлення будь-яких обов'язків майнового або немайнового характеру, у власність подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у власність належну дарувальнику квартиру АДРЕСА_1. Станом на час укладення вказаного договору вона належала дарувальнику на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого 28 липня 2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 липня 2015 року спірна квартира зареєстрована в реєстрі за ОСОБА_4

29 липня 2015 року ОСОБА_4 як власник спірної квартири уповноважив ОСОБА_3 бути його представником у стосунках зі всіма фізичними та юридичними особами у будь-яких підприємствах, установах та організаціях, органах нотаріату, місцевого самоврядування, тощо, з різного роду питань, в тому числі і з правом продажу від його імені спірної квартири. Ця довіреність посвідчена нотаріально.

21 серпня 2015 року на підставі заяви ОСОБА_4 про скасування довіреності приватним нотаріусом припинено дію вказаної довіреності.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 9 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_5 як покупцем з іншої сторони, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_1. Станом на час укладення вказаного договору вона належала продавцю на підставі дублікату договору дарування квартири, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 29 липня 2015 року, на підставі якого право власності на квартиру зареєстровано 29 липня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Продаж вчинено за 749 748 грн, які покупець повністю перерахував продавцю.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 9 вересня 2015 року вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5

Згідно з договором оренди квартири (житлового приміщення) від 1 жовтня 2015 року ОСОБА_5 як орендодавець з однієї сторони, та ОСОБА_6. як орендар з другої сторони домовились, що орендодавець зобов'язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов'язується прийняти у строкове платне користування спірну квартиру, строком на 6 місяців з моменту підписання договору.

Також установлено, що 15 березня 2012 року між ОСОБА_12 як позикодавцем та ОСОБА_10 як позичальником укладено договір позики, згідно з яким позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти готівкою 570 тис. грн (еквівалент 71 250 дол. США), а позичальник зобов'язався повернути позикодавцю суму грошових коштів в порядку і в строки, що встановлені договором.

2 серпня 2012 року між ОСОБА_12, як позикодавцем, та ОСОБА_10 і ОСОБА_3 як позичальниками, укладено договір позики, згідно з умовами якого позикодавець передав у власність позичальникам грошові кошти готівкою 570 тис. грн (еквівалент 71 250 дол. США), а позичальники зобов'язалися повернути позикодавцю суму грошових коштів в порядку і в строки, що встановлені договором.

Згідно з розписками ОСОБА_12 від 7 липня 2015 року, що надані ОСОБА_10, останнім борг перед ОСОБА_12, погашено в повному обсязі по даному договору, претензій немає.

21 липня 2015 року ОСОБА_12 направив на ім'я ОСОБА_10 письмову вимогу, згідно з якою повідомив, що ця вимога є офіційним документом, що направляється для усунення порушень, які виникли внаслідок невиконання ОСОБА_10 умов договору позики грошових коштів від 15 березня 2012 року у розмірі 570 тис. грн протягом 7 днів з моменту отримання цієї вимоги.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 зазначала, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а був укладений у зв'язку з небажанням сплачувати заборгованість за договором позики, укладеним 2 серпня 2012 року між нею, ОСОБА_13 та ОСОБА_7

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність не лише в неї, а й в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Поклавши в основу рішення доводи позивача про фіктивність договору дарування та покази свідків, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 214, 215, 303, 316 ЦПК на вищезазначені положення закону уваги не звернув; належним чином не перевірив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються, не встановив усіх фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, зокрема, належним чином не перевірив, чи передбачали сторони договору реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; чи направлені дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов'язання за договором позики; чи був у діях відповідача умисел на фіктивність правочину.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик