Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/2489/16-ц Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 54 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до сільського голови Бистрицької сільської ради Бердичівського району Житомирської області ОСОБА_2, Бистрицької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, третя особа: відділ освіти Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області, про визнання розпорядження незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до сільського голови Бистрицької сільської ради Бердичівського району Житомирської області ОСОБА_2, в якому просила визнати незаконним розпорядження Бистрицького сільського голови від 31 липня 2015 року № 60, поновити її на посаді завідуючої дитячого навчального закладу «Сонечко» с. Бистрик та стягнути з Бистрицької сільської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 липня 2015 року по день поновлення її на роботі (а.с.4). У лютому 2017 року позивач, визначившись із розміром позовних вимог, просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 32 212,89 грн. (а.с.137). В обґрунтування позову посилалася на те, що розпорядженням сільського голови с. Бистрик від 21 січня 2013 року вона була прийнята на посаду завідуючої Бистрицького дошкільного навчального закладу «Сонечко» Бердичівського району (надалі ДНЗ «Сонечко» або дошкільний начальний заклад). Згодом на сесії Бистрицької сільської ради було прийнято рішення про тимчасове призупинення роботи ДНЗ «Сонечко». У цей період всі працівники ДНЗ «Сонечко» перебували у відпустках без збереження заробітної плати. Попри те, що ДНЗ «Сонечко» відновив роботу, вона була звільнена із займаної посади на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Однак згоди на переведення вона не давала та документів з цього приводу не підписувала. Окрім того, її нікуди не було переведено. Вважає звільнення незаконним, оскільки звільнена за переведенням, якого не було та без її згоди.

До участі у справі ухвалами Бердичівського міськрайонного суду від 13 червня 2016 року та від 10 жовтня 2016 року залучені: Бистрицька сільська рада Бердичівського району Житомирської області, як співвідповідач (а.с.38), та відповідний орган управління освітою Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області (надалі відділ освіти), як третя особа (а.с.61).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає висновок суду про те, що вона була прийнята на посаду завідуючої ДНЗ «Сонечко» з порушенням вимог чинного законодавства виходить за межі заявлених у справі вимог, оскільки жодна сторона не предявила ані первісних, ані зустрічних вимог з цього приводу, а відтак законність її прийняття на роботу не оспорюється. Окрім цих доводів у апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що хоча відділ освіти не видавав наказу про її призначення на посаду, але він фактично допустив її до роботи завідуючої, оскільки вона, як завідуюча ДНЗ «Сонечко», відвідувала усілякі семінари, які проводив відділ освіти, що відповідало вимогам редакції ст.24 КЗпП України, яка була чинною на час її працевлаштування. Отож ще у 2013 році відділ освіти фактично уклав із нею трудовий договір, а тому суд зробив помилковий висновок про те, що вона була прийнята на посаду в порушення вимог чинного законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції, прийшовши до висновку, що позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, відмовив у задоволенні позову по суті, виходячи із тих підстав, що позивач була прийнята на посаду завідуючої Бистрицького дошкільного навчального закладу «Сонечко» розпорядженням Бистрицького сільського голови від 21 січня 2013 року, тобто трудовий договір із нею був укладений Бистрицьким сільським головою, а відділ освіти Бердичівської районного державної адміністрації жодного відношення до укладення трудового договору з позивачем та допуску її до роботи не мав, хоча до компетенції останнього входить прийняття на роботу керівників дошкільних навчальних закладів.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що розпорядженням Бистрицького сільського голови від 21 січня 2013 року №7 позивач була прийнята на посаду завідуючої Бистрицького дошкільного навчального закладу «Сонечко» Бердичівського району та розпорядженням Бистрицького сільського голови від 31 липня 2015 року №60 ОСОБА_1 була звільнена з посади завідуючої вищевказаного дошкільного навчального закладу на підставі п.5 ст.36 КЗпП України (а.с.5,127).

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд уповноважений розглядати цивільні справи не інакше як зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (зміст ч.1 ст. 11 ЦПК України).

У позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати незаконним розпорядження Бистрицького сільського голови від 31 липня 2015 року №60 із тих підстав, що самого переведення, як такого, не було та й згоди на переведення вона не давала. Тобто позивач у межах позовних вимог оспорює незаконність свого звільнення з посади завідуючої дошкільного навчального закладу за п.5 ст.36 КЗпП України, а не законність прийняття її на відповідну посаду, як помилково вважав суд першої інстанції, вдавшись до аналізу повноважень відповідних органів, вийшовши тим самим за межі позовних вимог. Вимога щодо незаконності розпорядження про звільнення повязується із необхідністю поновлення на роботі та, як наслідок, порушується питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку правильно вважав суд першої інстанції похідною вимогою від поновлення.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

У листі голови Бердичівської райдержадміністрації від 11 вересня 2013 року №02-8/8194, яке було адресоване Бистрицькому сільському голові, порушувалося питання звільнення з подальшим переводом у відділ освіти керівника дошкільного навчального закладу (а.с.28).

Листом від 29 січня 2014 року №18 Бистрицький сільський голова повідомляла ОСОБА_1 про необхідність звернення останньої із заявою про її працевлаштування до Бердичівського районного відділу освіти (а.с.49).

Попри вищевикладене, у матеріалах справи відсутні докази того, що була згода ОСОБА_1 на її переведення.

У суді апеляційної інстанції відповідачі жодними доказами не спростували відсутність згоди позивача на її переведення, а наявність згоди працівника на переведення є обовязковою умовою для застосування положень п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України.

За таких обставин звільнення позивача за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України є незаконним, що потягнуло й незаконність розпорядження про звільнення від 31 липня 2015 року №60.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищевикладені норми процесуального та матеріального права, а також обставини справи та прийшов до помилкового висновку про те, що позов не доведено.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції сторони визнали ту обставину, що ОСОБА_1 отримала трудову книжку 13 серпня 2015 року. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).

Позивач звернулася до суду за вирішенням трудового спору лише 08 квітня 2016 року (а.с.16), тобто більше ніж через пів року з дня отримання трудової книжки.

Із змісту листа начальника Бердичівського МВ УМВС України в Житомирській області від 22 жовтня 2015 року №6577 вбачається, що 15 жовтня 2015 року позивач звернулася до правоохоронного органу з приводу незаконності її звільнення.

Даним листом правоохоронний орган розяснив ОСОБА_1, що з цього приводу слід звертатися до суду (а.с.13).

Пояснення позивача відносно того, що тільки після звернення нею 05 квітня 2016 року до депутата Бердичівської міської ради вона змогла визначитися з підставами та предметом позову, бо не мала коштів на оплатну консультацію адвоката, не доводять поважності причин пропуску з огляду на положення статті 5 Закону України «Про судовий збір», якою позивачі у справах про поновлення на роботі звільнені від сплати судового збору, та в країні функціонує система надання безоплатної правової допомоги.

Проте, навіть після розяснення правоохоронного органу про необхідність звернення до суду позивач так і не зверталася до суду із позовом про поновлення на роботі аж до квітня 2016 року, хоча перешкод у зверненні до суду із позовною заявою у неї з дня отримання трудової книжки не було, враховуючи також те, що вона має відповідний освітній рівень, який дозволяв їй обіймати посаду завідуючої навчальним закладом.

За таких обставин, отримавши трудову книжку, позивач знала, що їй слід звернутися за захистом порушених прав до суду, але звернулася за захистом не в строки, передбачені ст.233 КЗпП України, а поважних причин, які б були підставами для поновлення порушеного строку позивач не надала.

Суд першої інстанції при розгляді справи перевіряв і обговорював причини пропуску строку звернення до суду. З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено поважних причин для поновлення порушеного строку звернення до суду.

Оскільки висновки суду першої інстанції відносно безпідставності позову є помилковими, то й висновок про те, що слід відмовити за безпідставністю вимог є хибним, оскільки у даному випадку позов доведено, але пропущений строк звернення до суду за захистом порушених трудових прав, а правових підстав для поновлення порушеного строку не вбачається, оскільки не доведено поважних причин через які його пропущено, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.309 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким відмовляє позивачу в задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до сільського голови Бистрицької сільської ради Бердичівського району Житомирської області ОСОБА_2 та Бистрицької сільської ради Бердичівського району Житомирської області про визнання розпорядження незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за пропуском строку звернення до суду.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді: